JUHÁSZ ZOLTÁN

MERELDÓLIA, A TEREMTŐ KERTJE

I. KÖTET
A MEGJÖVENDÖLT

Könyv Guru

Budapest, 2025

Egy boldog birodalom (Mereldólia) egy varázslatos világban, ahol mágikus lények is élnek, a tündékkel, törpökkel és az emberekkel együtt.

Egy gonosz vérmágus (Rimadar), aki a háttérből ügyesen és furmányosan mozgatja a szálakat, ezzel homályt hintve a birodalom népeire.

Egy főhős, egy ifjú mágus (Leonas), aki tündék közt nevelkedik, s megkísérti a sötét oldal.

Egy jóslat, amitől mindenki fél, ám a sötétség minden követ megmozgat, hogy beteljesítse azt.

TARTALOMJEGYZÉK

Prológus

1. tekercs  A megtalált gyermek

2. tekercs  A búcsú

3. tekercs  Az új élet

4. tekercs  Váratlan küldetés

5. tekercs  A Kettő

6. tekercs  Fehér Agyar titka

7. tekercs  Dagron, a lustaságdémon

8. tekercs  Az enyészet

9. tekercs  A Négyek Tanácsa

10. tekercs  Nincs pihenő

11. tekercs  Az Öreg erdő

12. tekercs  Nahnria

13. tekercs  Suttogó, a szemtanú

14. tekercs  Az utolsó vacsora

15. tekercs  Előkészületek

16. tekercs  A kapitány titkai

17. tekercs  A Híriel-szurdoki csata

18. tekercs  A felmentő sereg

19. tekercs  A változás szele

20. tekercs  Silas halála

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Szeretném megköszönni a családomnak a támogatást, hogy hittek bennem, és biztattak a könyv megírására. Ezen belül is elsősorban a menyasszonyomnak, Bettinek, a türelméért, azért, hogy ő van nekem, az ötleteiért a boritótervezésben, és minden más egyébért is.

Szeretném megköszönni a mostohalányomnak, Petrának, a háttérmunkát. A kisfiamnak, Dávidnak a sok-sok ötletet, amit adott nekem. A biztatásáért, hogy ez a mese könyvben is megjelenjen.

Szeretném megköszönni a testvéremnek, Ágnesnak, mert nélküle ez az egész nem jöhetett volna létre.

S nem utolsó sorban szeretném megköszönni Soós Gábornak és a Könyv Guru csapatának, hogy lehetővé tették számomra, hogy az álmom kézzelfoghatóvá váljon.

Mindenki tudja, hogy bizonyos dolgokat
nem lehet megvalósítani, mígnem jön valaki, aki erről nem tud, és megvalósítja…

PROLÓGUS

A TÜNDÉK KIRÁLYSÁGA

A tünde ónyelvek azt beszélik, hogy a világot valamikor réges-régen Adar, az atya teremtette, akit a tündék Teremtőnek hívtak. Ő az Isten, az első élő lélek, aki az Állandóság csarnokában lakik, valahol egy láthatatlan térben és időben. Ő az egyetlen, akinek birtokában van a Mindenek Tulajdona. Azért, hogy ne érezze magát egyedül, megteremtette a segítőit, akik majd munkálkodni fognak az ő nagy teremtésében.

A segítőket, akik lényegében Adar tulajdonságai voltak, úgy teremtette meg, hogy amikor először megjelentek előtte egy látomásban, kiragadta őket ebből a látomásból, és különféle testekkel és jellemekkel ruházta fel őket.

Azonban a látomás pillanatában vakító fehér fény villant, s ettől a fénytől Adar egy pillanatra elfordult. Ezt kihasználva a rossz tulajdonságok önálló életre keltek, és a pillanat tört része alatt kiszöktek a látomásból. Mire Adar visszafordult, addigra a sötét árnyak eltűntek a szeme elől, és elbújtak a Külső Semmibe.

Nagysokára Adar kivitte a jólelkűeket a végtelenségbe, hogy lássák a világot, melyet együttesen alkottak, közepén a Világ Szívével, ami még kissé formálatlan volt. Azok az élő tulajdonságok, akiknek ez a hely megtetszett, az ő engedélyével elhagyták régi lakhelyüket, és a Világ Szívét járták különböző testben és formában, nem tudva arról, hogy a gonosz is e világban rejtőzött el.

A többi segítő ott maradt Adarral a Állandóság csarnokában. Az előbbiek lettek a Világ Szívének őrzői, kiknek a feladata volt a földek, hegyek, folyók és tengerek formálása, valamint az ott élő tündék védelmezése; az utóbbiak pedig a szolgálók.

Amikor Adar segítői odaköltöztek a Világ Szivébe, nagy munkába fogtak, és mikor sok-sok koron keresztül munkájukkal elkészültek, meghívták az akkor ott született és ott élt tündéket, hogy éljenek velük Halhatatlanföldön, a Világ Szíve közepének egy kisebb, eldugott zugában, amelyet a Teremtő külön nekik formált és készített.

Itt háborítatlanul élhettek minden kíváncsi és halandó szempártól elzárva, s a tündék, mivel ekkor még nem ütötte fel a fejét a gonosz, hittek Adar segítőinek, és odaköltöztek. Megszámlálhatatlan évig éltek békében és teljes harmóniában, s ez idő alatt igencsak megsokasodtak.

Mindezek után elindult a nagy keleti felfedezések kora. Rengeteg tündehajó indult keletre, ezernél is több hajó és tizezernél is több tünde.

Volt közöttük négy tündeherceg, akik ráadásul testvérek is voltak. Úgy döntöttek, hogy nem keletre, hanem nyugatra, az újba, az ismeretlenbe mennek, mivel ez időben a Világ Szíve még nem gömbölyű volt, hanem lapos, és Halhatatlanföld ennek pont a közepén helyezkedett el.

A négy testvér közül Argaraf volt a legidősebb, majd Anorion, Angrond és Argalad következett. Hogy a kalandvágy hajtotta-e őket, vagy talán valami más, azt nem tudni, de az biztos, hogy ők nem a többiekkel együtt akartak útra kelni. Mivel Argaraf volt a rangidős, ő volt a hajóhad s testvéreinek vezetője is.

Mivel a Teremtő féltette gyermekeit, elküldte Argarafnak az egyik szolgálóját, aki megjelent neki a kéklő égen sárga főnixmadár képében, hogy mutassa az utat, s hogy gyermekei biztosan célt érjenek. Heteken át hajóztak, és nagyon hosszú utat tettek meg.

Egy reggelen az egyik őrszem lekiáltott, hogy földet lát. Argaraf, miután felnézett az árbócról jelző őrszemre, bólintott, és intett a kormányosnak, hogy merre vezesse tovább a hajót, majd ismét az égre nézve feltűnt neki, hogy a főnix, ami eddig az utat mutatta, eltűnt.

Néhány nap múlva partot értek, s mikor Argaraf kilépett a partra, csodálkozva látta, hogy nem ők az első élőlények e földön, viszont ők voltak az első humanoid faj.

Mikor Argaraf feleszmélt a csodálkozásból, szólt a testvéreinek és a többi tündének, hogy kössék ki a hajókat. Annyira megtetszett neki a part és annak térsége, hogy letelepedtek, és felépítették közösen az első tündekikötőt, Fiumenort.

Egy darabig így éltek együtt a part és az erdőszél között, teljes békében és harmóniában, majd mikor már benépesítették a vidéket, és kevés volt a földterület, úgy döntött a négy herceg, hogy elindulnak felfedezni az új világot. Leellenőrizték a csomagjaikat, és miután lelkiekben is felkészültek az indulásra, nekivágtak a hosszú útnak.

Így mentek, mendegéltek, talán jó negyven mérföldet tehettek meg két nap alatt, amikor az út hirtelen kettévált, mely egyrészt folytatódott egyenesen tovább észak felé, a másik pedig elkanyarodott keletnek.

Ebben az irányban, tizenöt-húsz mérföldre kisebb hegyláncot lehetett látni. Még a csúcsa sem érte el a felhőket. De a hegyeken túl a tündék látták, hogy sűrű gomolyfelhők gyülekeznek, ami nem volt valami bizalomgerjesztő. Ellenben észak felé gyönyörűen sütött a nap, felhő szinte nem is volt az égen. Ott magasodtak a távolban a hatalmas mallornerdők, minden erdők legszebbikei.

A tündehercegek tanácskozni kezdtek, hogy melyik úton menjenek tovább. Anorion, Angrond és Argalad azt szerették volna, ha jobbra fordulnak, kelet felé, mert ők arra voltak kíváncsiak, hogy mi van az alacsony hegyeken túl.

Argaraf viszont egyenesen akart tovább menni. Őt inkább az előtte, girbegurbán tekergőző út mögött elterülő erdős rész érdekelte, ahol azok a nagyon magas zöldellő fák voltak. Úgy gondolta, szépen el tudna ott élni az idők végezetéig népével együtt, ezért határozottan azt mondta testvéreinek, hogy ő északra megy tovább a népével.

A másik három testvér ezt tudomásul vette, s végül, nagy nehezen elváltak egymástól. Argaraf északra ment tovább, míg Anorion, Angrond és Argalad kelet felé.

Utóbbiakat Anorion vezette, mivel hármuk közül ő volt a legidősebb. Jó néhány mérföldet megtettek már, mikor váratlanul eleredt az eső. Megálltak, megpihentek, és ettek egy keveset. Mikor már alábbhagyott, felszedelőzködtek, és újra elindultak.

Hamarosan elérték az alacsony hegyek lábát. A tündék nagyon hamar átkeltek a hegyeken. Látták, hogy ezekben a hegyekben több kis patak született, melyek hosszú útjuk során egyre csak mélyültek és szélesedtek, mígnem egy nagy folyóvá olvadtak. Ez volt az Emarion. Sikeresen átjutottak rajta, és tovább mentek.

Gyönyörű szép zöldellő rét és szántóföld látványa terült el előttük, egészen a horizontig. A tündék csodálkoztak a vidék szépségén, mégsem álltak meg.

Két vagy három nap telt el, mire elértek egy erdő széléhez. Érezték, hogy nincsenek egyedül, mintha figyelték volna őket, és valami különös ősi, fáradt varázserőt is érzékeltek.

Bementek az erdőbe. Sok-sok öreg, korhadt fa maradványát láttak az úton, rengeteg ág és gally töredékét, temérdek lehullott, elsárgult, megbarnult falevelet, pedig még csak most érkezett a nyár. Az egész úgy nézett ki, mintha nagyon hosszú ideje érintetlen lett volna, akár egy őszi reggelt idéző tájkép.

Ahogy beléptek az erdőbe, a tündék a nedves avar alatt egy köves ösvényt fedeztek fel. Követve azt, hosszú gyaloglás után elérték az erdő közepét. Meglepetésükre egy csodaszép, zöld tisztásra értek, ahol állandóan sütött a nap, és ahol elvétve egy-egy magányos fa is állt, amelyek időről időre eltűntek, majd újra megjelentek, mintha a fák önmaguktól mozogtak volna.

Angrondnak első látásra megtetszett az erdő szíve, és úgy döntött népével, hogy itt fognak élni. Felépítették hatalmas városukat, Foren-Grost.

Angrond szerette a fákat, így nem volt meglepő, hogy később, mikor találkozott a nagy erdőben Faragarral és az entekkel, barátságot, sőt, később szövetséget kötöttek. Angrondot a tündék megválasztották királynak, s így megalakult a Déli tündekirályság, ahol tündék és entek közösen munkálkodtak a szebb és virágzóbb Öreg erdőn.

A koronázás végeztével Anorion és Argalad elbúcsúztak Angrondtól, népeikkel együtt elhagyták az erdőt, és újfent kelet felé haladtak tovább.

Az erdőt elhagyva alig mentek néhány mérföldet, amikor újra egy nagy folyóhoz értek, mely sebes sodrású és hullámzó felszínével nem volt túl barátságos. Ez volt a Morpheus. Amikor átkeltek a túlpartra, észrevették, hogy az út egyenesen elfordul nyugatnak egy termékeny kis terület irányába, míg délkeleti irányban egy kisebb mellékcsapás is látható volt halványan. Anorion nyugatra, Argalad, pedig délkelet felé akart menni. Így ők is elköszöntek egymástól, majd külön-külön indultak el.

Argalad másfél napi gyalogút után újabb folyó elé ért. Ez nyugodtabb volt, könnyebben hajózható. A színe sem volt olyan sötét, inkább szürkésebb, zavarosabb. Ez volt a Nemesis. Kígyószerűn tekergőzve szelte ketté az előttük szélesen elterülő mezőt. A folyó innenső partjáról is észre lehetett venni a túlparton lévő erdő karimáját.

A fák koronái halványan átengedték a napfényt. Amint beléptek az erdőbe, rögtön érezték, hogy itt sötét, gonosz erők uralkodnak, és olyan állatok élnek itt, amik biztos, hogy megtámadnák őket, ha a sors úgy hozná. A levegő fojtott, a hely pedig sötét és nyirkos volt. Ennek ellenére Argalad nem tért el a tervétől, hogy keresztülmegy a sűrű erdőn, a Fekete rengetegen.

Jó három órát barangoltak az erdőben, amikor egy nagyobb, fehér színű kőzetszigetre leltek az erdő közepétől délre. Ezt két nagyobb patak határolta. Ezen a szigeten Argaladot a vele tartó népe királlyá koronázta, s így megalakult a Keleti tündekirályság, valamint felépítette Argenith-t, a csodák városát.

Anorion végignézte, amint legkisebb testvére, népével együtt, eltűnik a mellékösvényen. Szomorúság fogta el a szívét, mert nagyon szerette testvéreit. Négyőjük közül ő volt talán a legérzékenyebb. Szomorú szívvel indult tovább a nyugatra vezető úton, amerre a pompás termőföldek is voltak. Aztán az út visszafelé fordult a Morpheus partjához, majd a folyóárral szemben elfordult északnak.

Már vagy egy hete gyalogoltak, amikor a folyó elkanyarodott nyugatra, míg a folyókanyartól keletre, úgy négy-öt mérföldnyire egy újabb erdőt pillantottak meg, amely csodálatosan szép volt, tiszta, és fényes, tele tölgyesekkel, kőrizsfákkal, mogyoró- és magyalbokrokkal.

Örömmel léptek be az erdőbe, s addig-addig barangoltak a belsejében, amíg Anorion is, akárcsak testvére, Argalad egy gyönyörű tisztásra nem ért. De ennek a tisztásnak a közepén nagyon magas fák éltek. Ezek voltak a mallorfák, másnéven téli aranyfák, amiket a tündék egyenesen imádtak.

A látvány lélegzetelállító volt. Talán ez volt a legszebb erdő Mereldóliában mind közül. Miután Anorion elhatározta, hogy ez lesz az új otthonuk, letelepedtek, és hatalmas munkába fogtak. Felépítették városukat, Calas-Siont, és berendezkedtek az itteni élethez, majd a nép megválasztotta Anoriont királynak, s így megalakult az Északi tündekirályság, amely talán a legboldogabb királyság volt az egész birodalomban.

Argaraf keservesen nézte, amint testvérei eltűntek a horizonton, majd nagy szívfájdalommal ugyan, de elindult seregével és népével északnak.

Már egy napja is mehettek, amikor megálltak pihenni és enni egy keveset. Hogy Argaraf megtisztítsa fájó emlékektől nehéz fejét; a növényeket, a fákat és az erdőt figyelte.

Két vaskos fa V alakban nőtt ki a földből, közöttük megpillantott egy gyönyörű szarvast. Kecsesen állt ott, és valami halvány fény derengett körülötte, mintha a tiszta holdsugár világította volna meg.

A lény annyira elkápráztatta Argarafot, hogy követni kezdte az állatot, de az mindig odébb szökkent, ha elindult felé. Egy kis idő után Argaraf úgy érezte, mintha a szarvas szándékosan vezetné vagy terelné őt valahová. Jól érezte. A mágikus lény ugyanis elvezette őt az erdő szívébe.

Argaraf szája tátva maradt a látványtól. Ennél szebb erdőt még nem látott. Felocsúdva a csodálkozásból észrevette, hogy a szarvas eltűnt.

Arra gondolt, visszaindul arra, amerről jött, s egy óra múlva vissza is tért az övéihez. Elmesélte a tündéknek, hogy micsoda fákat látott. Hamar felszedelőzködtek, és útnak indultak. Mikor odaértek, ahol korábban a szarvas is volt, a tündéknek elállt a lélegzetük. Olyan mesés volt ez a hely, hogy azonnal nekiláttak az ottani élet előkészületeinek.

Hamarosan már a fákon és a fák koronái között éltek. Minden fán és minden szinten két-három fletet hoztak létre. Volt persze néhány flet, amelyet függőhíd kötött össze a nagy magasságokban. Majd Argarafot is megkoronázta a népe, és ő lett a király. A Napkirály, ahogy a tündék hívták.

Szépsége elcsábította az emberek érzékeit, elszántsága és vakmerősége irigylésre méltó volt, határozottságáról már nem is beszélve, ő maga pedig rettenthetetlen volt. Hosszú aranyszőke haját még nem ütötte meg a dér, bár már nagyon idős volt, arca mégis kortalanságról árulkodott. Birodalmának neve az emberek és törpök körében Védett terület néven volt ismert, központja pedig Rubeorn, a Nyugat városa volt. A négy király közül ő volt a legidősebb és legerősebb. A koronázás után létrejött a Nyugati tündekirályság.

A királyok és a tündék futárokat és hírnököket küldtek egymásnak, hogy értesüléseket szerezzenek a külvilágból, az erdőkön kívülről, s hogy megoszthassák ezeket egymás közt.

Határaik elnyúltak a magas hegyekig, s így a birodalom széltében-hosszában egyaránt háromszor kétszáz mérföld lehetett. Hatalmas birodalom volt, melyet minden szomszédos királyság félt, tisztelt és becsült. Ez volt Mereldólia, a tündék nyelvén Meledor.

E mesés, békés tájon szinte nem is lehetett érzékelni az időt, ami a tündék jelenlétének volt köszönhető. Jólét és gazdagság jellemezte életüket sok-sok évszázadon át. Szinte mindent megosztottak egymás közt, és volt egy különös szokásuk. A négy királyság létrejötte után mindig együtt ünnepelték és búcsúztatták az óesztendő utolsó napját, mígnem megjelentek a másodszülöttek, akik szintén tündék voltak, a Teremtő később érkező gyermekei.

Ugyanis egy népesebb csoport északon átkelt a Köd völgyén, és a Zöld dombságon keresztül jutva nyugatra indultak, amíg el nem jutottak a Brelíciai rengetegbe, ahol megálltak, és attól kezdve ott éltek. Ezzel pedig lezárult egy korszaka a tündék királyságának.

A MEG NEM ÉRTETT HÁBORÚ

Kétszáz éve már, hogy a másodszülött tündék megérkeztek Mereldóliába, s úgy tűnt, hogy minden ugyanolyan, mint az első napon. A fákon, virágokon, fűszálakon, állatokon és növényeken az idő mintha nem is fogott volna, akárcsak a tündéken. Ezalatt a több mint kétszáz év alatt az első- és másodszülöttek békében éltek, alkalmanként meg is látogatták egymást, és a rege szerint a később érkezők ez idő tájt építették meg Periath városát, Argenith mintájára.

A később érkezőket Araven vezette. Az ő különlegessége az volt, hogy amíg népének kizárólag sötét haja volt, addig neki aranyszőke. Benne megvolt az az elszántság, erő, és kitartás, ami kiemelte őt a többiek közül. Bátorsága és kiváló helyzetfelismerése egyedülálló volt. Nem tartozott a bölcsebbek közé, mert eléggé makacs és önfejű volt. Bár később érkeztek, a tündehagyományok itt is megkövetelték, hogy legyen királyuk, így Aravent megkoronázták.

Kissé meglepte, hogy népe ennyire bízik benne, de hatalmas megtiszteltetésnek érezte ezt. Megfogadta, hogy békét, jólétet és biztonságot teremt a birodalmában, ami pedig a legfontosabb volt a számára, hogy egyenlőséget teremtsen az első- és másodszülöttek között. Az ő szemében mindenki egyenlő volt. A Napkirállyal, Argaraffal tisztelettudó volt, de nem félt tőle. Ez a megcélzott egyenlőség vezetett végül a „meg nem értett háborúhoz”, amit később az emberek és törpök csak úgy emlegettek, a „felesleges háború”. Ez kisebb-nagyobb összecsapásokkal majdnem hatvan évig tartott. Ezekben az időkben Araven kard által hirdette az egyenlőséget az övéi és a többi tünde közt. Többször felszólalt az elsőszülöttekkel szemben, és lázította a népeket, hogy ragadjanak ellenük fegyvert. Argaraf pedig ekkortájt mutatta ki először Araven iránti ellenszenvét. Ez volt az első háború a meledori tündék között, mióta világ a világ.

A NÉGY ELEM

Mereldólia első korszakának utolsó éveiben történt, hogy a Teremtő megalkotta a Négy Elemet, melyeknek hatalmát kövekbe zárta, és megjelölte mindegyiket tünde rúnaírással. Ezekben a kövekben volt a tűz, a víz, a föld és a levegő ereje. A Teremtő tudta, hogy az elemeket el kell rejteni az eljövendő gonosz elől, így magához hívatta a négy ifjú és bölcs királyt.

Hosszú útjuk volt, de miután megérkeztek a boldog birodalomba, a Teremtő szolgálói már várták őket. Megjósolták nekik, hogy a Teremtő Kertjében hamarosan megjelennek majd az emberek és a törpök, valamint a halandó varázslók és megannyi más élet, s nekik meg kell tanulniuk békében élni egymással.

Argaraf és a többiek ezután megpihentek, és el is aludtak. Mikor később felébredtek, megjelent a Teremtő egy másik szolgálója, és átadta a Négy Elemet a tündekirályoknak. Argalad, a legfiatalabb kapta a víz kövét. Fiatalabb bátyjáé, Angrondé lett a föld köve. Anorion kapta a tűz kövét, végül utolsóként Argarafhoz fordult, és neki adta a levegő kövét.

Amikor a Teremtő szolgálója átadta a köveket a királyoknak, figyelmeztette őket, hogy ne beszéljenek róluk senkinek, mert előre látták, hogy egyszer majd felüti a fejét a gonosz, aki megpróbálja majd megszerezni és gonosz célokra használni az elemeket. Továbbá elárulta nekik, hogy ha a Négy Elem valaki birtokába jut, szinte legyőzhetetlen lesz, s ezáltal a halhatatlanság is elérhetővé válik a számára.

A GALIRONI CSATA (I. KOR 561)

A négy király ezután visszahajózott Mereldóliába és elhatározták, hogy elrejtik a köveket egy olyan helyre, amit csak ők ismernek, valahol Mereldólián kívül. Titokban tartották ezt sok tündetársuk és a másodszülöttek előtt, s ugyancsak titokban építették meg Galiron városát, ami nem is igazán város, inkább egy szentély volt, a Négy Elem szentélye.

Araven azonban megtudta néhány besúgótól, hogy a királyok elrejtették a köveket. Szívében harag gyűlt. Irigyelte őket, s nagy fájdalmában úgy érezte, hogy a Teremtő elárulta őt. Mint tündekirálynak, úgy érezte, joga lett volna neki is arra, hogy az elemek őrzője legyen. Elöntötte a düh, és hirtelen felindulásában azonnal lóra pattant, és elment Argarafhoz, hogy számonkérje.

Ezt követően Argaraf küldetett a testvéreiért, s mikor azok megérkeztek, elmesélték töviről hegyire Aravennek, hogy miként jutott tudomásukra az elemek létezése. Araven megértette őket, de haragja és fájdalma nem enyhült. Megfogadta, hogy ezt soha nem fogja elfelejteni a Teremtőnek. Ő volt az egyetlen a tünde történelemben, aki nyíltan felvállalta, hogy szándékosan akart fájdalmat okozni a Teremtőnek. Nem riadt vissza semmitől.

Így történt, hogy amikor Araven visszatért népéhez, csalódottan mondta el nekik, hogy a Teremtő elárulta őket. Mikor pedig a Teremtő rájött, hogy nem volt jó döntés, hogy Aravent nem hívta meg Halhatatlanföldre, már késő volt.

Araven nekilátott, hogy felfegyverezze seregét, s közben azt tervezte, hogy maga is elmegy Galironba, és bosszúból magához veszi a köveket, de mivel tudta, hogy ezt a négy király nem hagyja annyiban, számított rá, hogy ebből háború lesz. Így is készítette fel hadseregét.

Araven nem volt ostoba vezér, tudta, hogyan fog fájdalmat okozni a Teremtőnek. Pont úgy, ahogyan neki is fájt az árulás. Azt is pontosan tudta, hogy a Teremtő szerette gyermekeit, mint ahogy a négy tündekirályt is, és fájdalmas veszteség lenne számára, ha bármelyik kedves gyermekét elvesztené egy háborúban. Araven pedig pontosan ezt tervelte ki: egy gyors háborúban a köveket megszerezni, a négy királyt fogságba ejteni. Ez elégtétel lenne a számára.

Mikor útnak eredtek, és elérték a Brelíciai rengeteg szélét, Araven elgondolkodott. Elszánt volt, de most, hogy már nem volt visszaút, egy kicsit félt is. Elsöpörte félénk gondolatait, és továbbindultak. Napokon át meneteltek, mire megközelítették a szentélyek városát.

Mindezekkel egyidejűleg Argaladnak szörnyű, lidércnyomásos álma volt. Háborút látott, ami tündék között zajlott. A Teremtő figyelmeztette Argaladot, álmában megjövendölte neki Araven fellázadását. Mikor magához tért, szólt testvéreinek.

A négy király, mikor megtudta, hogy Araven Galiron felé tart seregével együtt, nem tétlenkedett, hamar felfegyverezték magukat. Három nap elteltével elérték a Köd völgyét, aztán keletnek fordultak, s onnan jó kétnapi járásra megérkeztek Galironba, a szentélyek városába.

Szerencsére hamarabb értek oda, mint Araven és csapata, így volt idejük felkészülni az ütközetre. Másnap Araven is elérte Galiron határát, és meglepődve látta, hogy egy hordányi tündesereggel néz farkasszemet.

Nem értette, hogyan tudhatták meg a királyok a tervét. Serege élén haladt, majd mikor már egész közel értek a hatalmas sereghez, megálltak, és odaszólt a négy királynak, hogy lépjenek elő, mert beszélni akart velük.

Argaraf végighallgatta Araven mondanivalóját, és kérte, hogy adjon nekik egy nap gondolkodási időt. A négy király visszatért csapataihoz, és elmondták nekik Araven feltételét, amivel a harc elkerülhető lehet. Sok tünde nem értett egyet ezzel, mivel úgy gondolták, hogy azok a tündék, akik a Teremtő ellen fordulnak, nem lehetnek egyenrangúak velük, mert a Teremtő soha nem akarná, hogy gyermekei egymás ellen forduljanak, most mégis ez történt. Tündék a tündék ellen.

Másnap a négy tündekirály visszatért a találkozóhelyre, és közölték Aravennel a hírt. Araven, meglepődését leplezve, büszke tekintettel vette tudomásul a választ, majd hátat fordított, elindult, de hirtelen megállt, és feléjük fordult.

– A Teremtő óvja utatokat, testvérek! – mondta szomorúan – Mert én többé már nem fogom.

Majd felült lovára, és közölte Argaraffal, hogy hajnalban megkezdik a támadást.

Aznap éjszaka Araven nem tudott aludni. Folyamatosan forgolódott, ide-oda dobálta magát a földön. Még néhány óra, és elkezdődik a harc, tündék a tündékkel. Felült, elgondolkodott, és ekkor hangtalanul előbújt egy közeli fa mögül egy csuklyás öregember.

Hosszú ősz szakálla volt, és a kezében fekete botot tartott. Az arcát nem lehetett látni, mert a csuklya eltakarta. Megkérdezte, mit akar, erre az öreg csak annyit mondott, hogy segíteni szeretne neki, mert hallotta, hogy a négy tündekirály ellen vonul harcba, akiket személy szerint ő is gyűlöl. Elmondta, hogy van egy hatalmas troll serege, ami szívesen összelapítana néhány tündét.

Végül Araven úgy döntött, hogy aki az ő ellenségének ellensége, az neki csakis barát lehet, legalábbis a csata erejéig, ezért szövetségre lép az öreggel és a trollokkal, ezáltal nagyobb haddal indul csatába. Megbeszélték a haditervet, majd az öregnek nyoma veszett.

Araven azzal a tudattal hajtotta nyugovóra a fejét, hogy másnap kétségkívül ők fogják megnyerni a harcot.

Miután másnap mind felkeltek, ellenőrizték még egyszer a felszereléseket, és nekivágtak az útnak.

A másik oldalon Argaraf és a többiek szintén felkészültek a harcra. Aravennek és csapatainak egyszerű páncélja volt hosszúkás pajzzsal és ovális sisakkal, valamint lándzsával, karddal, íjjal és nyilakkal. Minden fegyverük és páncélzatuk szürke színű volt, mint az ezüst. Argaraf csapatainak viszont voltak kőhajító gépezeteik is, és modernebb kardjaik, páncélzatuk, nyilaik. Az ő vértjeik és fegyvereik arany színűek voltak, így jól meglehetett különböztetni a két tábort.

Az Araven vezette sereg hajnalban elérte Galiron határát. A másik oldalon álló tündék szintén felkészültek a támadásra. Elől harcosok, mögöttük nyilasok, nem messze, hátrébb a hajítógépek.

Araven, mikor a horizonton láthatóvá váltak a tündeseregek, megálljt parancsolt. Várt a megfelelő alkalomra. Pontosan tudta, hogy ha a nap első sugarai felcsillannak az égen kelet felől, akkor az pont az ellenség szemébe fog sütni, és zavarni fogja őket a tisztán látásban. Ráadásul a várost dél felől megtámadják a trollok is hamarosan egy bizonyos Mom-Ghort vezetésével, valamint egy csuklyás öregember, akiről senki sem tudott semmit. Ez egy alattomos húzás volt a részéről, de valahogy úgy érezte, ezzel némileg le tud faragni a királyok seregeinek létszámfölényéből. Az Argaraf vezette sereg erről persze semmit sem tudott.

Amint megpillantották az első napsugarakat, Araven megadta a jelet, s futva mentek neki ellenségeiknek, vele az élen. Nem messze a második védvonaltól egy íjász észrevette őt, és egy nyíllal átlőtte száguldó lovának torkát. Araven előrebukott, a földön előre bukfencezett, majd féltérdre érkezett. A csatatér kellős közepén volt, kardja a kezében. Gyorsan felállt, ütött-vágott a kardjával, ahol csak tudta, ott ölte az ellenséget.

Hatalmas vérfürdővé vált a csata helyszíne, Galiront pedig majdhogynem a földdel tették egyenlővé, s ettől kezdve a tündék már csak úgy hívták, az Ősi Romok.

Az ütközet közel hét napig tartott, és úgy tűnt, nem lesz győztese ennek a csatának. De váratlan fordulat történt, ugyanis eljött a pillanat, amikor a harctér kellős közepén szembetalálkozott Araven és Argaraf. Előbbi keményen és elszántan harcolt, de akármilyen erős is volt, a Napkirályt még ő sem tudta legyőzni. Argarafnak könnyű dolga volt. Sokáig küzdöttek egymással, és egy idő után Araven érezni kezdte, hogy ereje végéhez közeledik. Most tapasztalhatta meg csak igazán, milyen hatalmas is a Napkirály.

Körülötte vérben úszva hevertek a tünde katonák és a trollok holttestei, és mikor levegő után kapkodva, zihálva szétnézett az utolsó kardcsapások közepette, akkor tudatosult benne, hogy ezt a csatát nem tudja megnyerni, még a trollokkal együtt sem, akik maradéka Mom-Ghort vezetésével már rég elmenekült, cserben hagyva őt.

A harc végére már csak Argaraf ült a lován, gyönyörű, sötétzöld színű bársonypalástja csupa vér volt, s koronája kissé elferdült a fején. Három testvére könnyebb sebesülésekkel mögötte haladt. Anorion bordó, Angrond világosbarna, míg Argalad halványkék színű palástja szintén véres volt. Araven pedig ott sétált a lovagló Argaraf mellett, megszégyenülve, megkötözve, legyőzöttként.

Mikor visszaérkeztek Rubeornba, Aravent és megmaradt tündéit börtönbe zárták. Megegyeztek abban, hogy elviszik őket Halhatatlanföldre, hogy a Teremtő döntsön a sorsukról.

Miután partot értek, átadták Aravent és csapatát a szolgálóknak, akik továbbvitték őt a Teremtő színe elé. A királyok a feladatukat teljesítve visszatértek Fiumenorba, ahol Dirion, Argaraf király fegyver- és címerhordozója már felkészült a fogadásukra. Ezzel az eseménnyel pedig véget ért Mereldólia történelmének első kora.

A Teremtő fájdalmasan tekintett Aravenre, de mivel Adar maga volt a jóság, nem akarta megölni Aravent, viszont úgy érezte, mindenképpen meg kell büntetnie. Meghagyta az életét, és megengedte neki, hogy visszatérjen Mereldóliába, de büntetése az lett, hogy napkeltétől napnyugtáig farkastestbe zárva járja a világot, s csak éjszakára változhat vissza tündévé. A Teremtő Araven új énjének nevet is adott. Fehér Agyar! Élete mellett halhatatlanságát is meghagyta, de serege, népe és követői büntetése az lett, hogy elvette halhatatlanságukat, vérfarkastestben kellett élniük elszigetelve a többi élőtől a Brelíciai rengetegben, akik két lábbal járnak a földön, és megjövendölte nekik, hogy csupán kétszáz évig fognak élni. Így lettek ők a Kitaszítottak, vagyis az elátkozott tündék. Ettől a pillanattól fogva az elsőszülöttek nem mondták ki Araven nevét soha többé, mindig úgy utaltak rá, mint Fehér Agyar.

Araven, visszatérve Mereldóliába, egyenesen a Brelíciai rengetegbe ment, de régi otthonát, Periath városát hátrahagyva az erdő nyugati részébe költözött a bükkfák árnyai közé, s innentől új név ragadt rájuk az emberek és törpök körében, nem más, mint a pagonytündék.

A tündekirályok, miután megtudták, hogy Araven visszatért, megalapították a Négyek Tanácsát annak érdekében, hogy hibájukból okulva, fenntartsák a békét, igazságot és jólétet a birodalomban. A tanács tagjai ők maguk voltak, és ők négyen döntöttek minden Mereldóliával kapcsolatos ügyben, valamint az ő dolguk volt a határok vigyázása és a belső rend fenntartása. A tanács megalakulása után megkezdődött Mereldólia másodkora.

A VIRÁGZÓ KORSZAK

A másodkor elején (II. kor 40-45 között) megjelentek az első emberek és törpök.

Az emberek észak felől vándoroltak be, a hegyeken túli pusztaság, Gildarnak felől, végig a Tűz-hegység mentén keletre, majd a Köd völgyén át elérték a Zöld dombságot. Innen az emberek és családjaik a szélrózsa minden irányába elindultak megkeresni új lakóhelyeiket.

Sokan a Nemesis és a Morpheus partjainál telepedtek le. Itt gazdag termőföldek voltak, és a halászat is nagyobb jövedelmet biztosított. Mások a Morpheus és az Emarion között elterülő kisebb alföldön találták meg számításaikat. Ez a hely tápanyagban dús televény volt. Egy kisebb csoport nem messze a Köd völgyétől keletre, a Kósza-hegység lábainál telepedett le. Nekik sokszor meggyűlt a bajuk a trollokkal. Nem egyszer lopták el az emberek jószágait élelem gyanánt. Az utolsó kis csapat délkeleten a Fehér csúcsok lábai előtt elterülő nagyobb fennsíkra táborozott le. Ők álltak a legközelebb a törpökhöz, s gyakran cseréltek árut és élelmet egymás közt.

Az embereket Gondur vezette, aki már akkor királya volt az emberek népének, amikor ide érkeztek. Ő először Denerim várában uralkodott sokáig, amit a Nemesistől keletre épített. De aztán a gazdag termőföldek reményében áttette székhelyét Peleg Ratosba, amit szintén ő épített fel az Emarion és a Morpheus folyó találkozásánál, s ettől kezdve ez volt a királyok székhelye.

Ez egy virágzó, többségében emberlakta vidék volt, a Délvidék. Ezt az övezetet gazdagság, vidámság, jólét és béke jellemezte. Peleg Ratos volt a Délvidék központja. Denerim, Gondur első vára volt a keleti központ, míg a nyugatra vándorolt népek felépítették Belgorint, ami a nyugati központ lett, nem messze a Védett terület és a Kitaszítottak határaitól.

A törpök kelet felől, az Ismeretlen Tájon keresztül, Eastoron át jöttek, de nagyobb részük a királyuk vezetésével leásta magát a Fehér csúcsok földalatti barlangjaiba. Azok, akik elvándoroltak nyugatra a Fehér csúcsoktól, általában kőből épült barlangokban vagy házakban laktak. De voltak olyanok is, akik Denerimben, Belgorinban vagy Peleg Ratosban éltek családostul.

Akik maradtak a hegyek belsejében, megalapították hatalmas és gazdag királyságukat, Nahnriát. Fegyvergyártással és drágakövek kibányászásával foglalkoztak. De ezek a törpök kivételesek voltak. Felfedeztek a hegy mélyén egy vörös rubintkövet, a nahalt, amit, ha szív alakúra formálnak, s egy varázsige segítségével a kifaragott kőgólemek belsejébe zárnak, a gólemek életre kelnek. Oly titokzatosan munkálkodtak, hogy senki sem tudta, hogyan tudták ezt elérni. Még a nagy Argaraf, a Napkirály is csak csodálkozott a hír hallatán. A titok védelme érdekében a törpök mind lejjebb és lejjebb ástak, úgynevezett Mélyutakat hoztak létre a hegyek alatt, amik összekötötték Nahnriát és az Üllőt, ahol életre tudták kelteni a gólemeket, így a törpök biztonságban érezték magukat, még a sárkányoktól is.

Az emberek nem nagyon foglalkoztak a törpöknek ezzel a dolgával, egy-két kíváncsi szemet leszámítva. A tündék szintén el voltak a maguk dolgával. Emberöltőkön át béke, jólét, gazdagság és vidámság jellemezte az itt élőket, bárhol is laktak Mereldóliában.

De aztán úgy ezer évvel az új korszak kezdete után jött Galador és Balador (akik Fekete Nafgar utódai voltak), és néha-néha betörtek Mereldólia területére, és áldozatokat is szedtek.

E hírek hallatán aztán jött Turion (II. kor 1320 körül), a templáriusok vezetője. A történelemben egyedül Turionnak ajánlotta fel a Teremtő, hogy választhat a halandó élet és a halhatatlanság között, mivel hőstetteinek száma Mereldóliában megszámlálhatatlan volt, és szinte már legendává vált mindegyik.

Legnagyobb tette az volt, amikor kardjával megölte Galadort, a sárkányt. Cserébe ő a halhatatlanságot választotta, és szívügye lett Mereldólia védelmezése. A templáriusok feladata eredetileg a kóbormágusok elfogása, begyűjtése volt, nehogy ezek a varázslók a sötét útra tévedjenek, rosszabb esetben vérmágussá váljanak. Turion nem egy, nem két kóbormágust fogott el halandó élete folyamán, s nem egyszer mentette meg Mereldólia békéjét.

A bölcsességével segítette a négy királyt, majd mikor Argalad, a legfiatalabb otthagyta a tanácsot, mert a Fekete rengetegben élő gonosz jószágokkal háborúzott, ő vette át helyét a Négyek Tanácsában.

Ez idő tájt jött Revnar is, a mágus, akit a Teremtő küldött a messzi keletről, hogy felkutassa és tanítsa a varázserővel megáldott gyermekeket, a mágusok leszármazottjait, hogy ők is védelmezni tudják majd Mereldóliát. Segített Turionnak Galador elpusztításában, mert a csata hevében megbűvölte Baladort, aki ezután testvére ellen fordult, s így tudta később megölni Turion (II. kor 1356).

Tudása és bölcsessége, öregapó kinézete, szikrázó szeme tekintélyt parancsolt. Kék palástja, hegyes süvege, valamint érdekesre faragott botja, melynek kék kristály ült a tetején, messziről feltűnt. A megérkezése előtti életéről semmit sem tudni, és mivel a Teremtő küldte, így a tündekirályok első szóra befogadták maguk közé. Idővel aztán Argaraf rájött, hogy a mágus volt az, aki idevezette őket Mereldóliába sárga főnix képében, de ezt soha senkinek sem említette.

Később pedig, mikor Angrond is távozott a Négyek Tanácsából, mivel tovább akarta tanulmányozni az enteket, Revnar vette át a helyét. Ez idő tájt is boldog, békés élet volt jellemző az egész birodalomban.

Teltek-múltak az idők, egyik emberöltő a másik után, és semmi rosszra utaló jel nem látszott. De egy meleg nyári este, a másodkor fele táján, (II. kor 1703) Argaraf sötét álmot látott. Álmában elborult az égbolt, dörgött és villámlott, az égen fénycsík derengett, ő pedig megijedt, mert hangot hallott. Egy halk, tisztán csengő hangot, ami azt mondta neki:

Eljő a napja, mikoron is

megjelenik közöttünk a gonosz,

mert nem tudván,

hogy a látszat csal, s Ő nem az,

mint aminek mutatja magát!

Ha valamikor is becsapna bennünket,

jaj nekünk, a vég utolér,

többé nem lesz irgalmas a világ,

nem lesz fényes napsütés,

csak sötétség és halál.

Megszűnik az élet, nem lesz több fény,

mert a Világ Szívét a gonosz fogja uralni!

Figyelmeztette hát a Négyek Tanácsát, s feljegyezték a Krónikák Könyvébe, hogy valamikor eljön majd egy gonosz, aki megpróbálja majd eltiporni Mereldóliát. Persze az akkori emberek királya, Maenroth nem hitt neki, képtelenségnek tartotta ezt a jövendölést. Már az akkor híres mágusfogó, Turion is nevetségesnek tartotta az egészet. Egyedül Argarafnak és Revnarnak voltak kétségei.

Telt s múlt az idő, évszázad évszázad után, és a tündék egyre jobban féltek a jóslattól. Éberen vigyázták Mereldóliát, és szüntelenül őrködtek felette. De a határokon túli vadakat, farkasokat és mindenféle gonosz teremtményt maga köré gyűjtötte a sötétség, és vezér nélkül rászabadította a békében élő birodalomra.

A váratlan támadás meglepte a tündéket, a törpöket és embereket, s csak nagysokára tudták felvenni a harcot a nagyobb létszámú sereggel szemben. Ez volt a Vérző Könnyek csatája (II. kor 3434), melyben a tündék legyőzték az ellenséget, de nagy fájdalom árán, mert a birodalom lakosságának kétharmada elpusztult. Annyira fájdalmas volt a veszteség, hogy soha nem említették a Vérző Könnyek csatáját az utókornak, de azért az Emlékek Könyvébe lejegyezték. Oly nagy csapás volt ez a számukra, hogy ennek a csatának a végeztével új időszámitás kezdődött a birodalomban, a harmadkor.

Ezután sokáig, mintegy ötszáz évig nem is történt semmi különös, hacsak nem az, hogy Anorion, Argaraf engedélyével, elhagyta a Négyek Tanácsát, amikor egy fiúgyermeket talált a Fény erdejében, nem messze Calas-Siontól.

1. TEKERCS
A MEGTALÁLT GYERMEK

A napfény utolsó sugara is eltűnt az égen. A sötét utolérte Mereldóliát és Calas-Siont. Persze ez ugyanolyan átlagos estének indult, mint bármelyik másik. Anorion király sétálgatott a fák lombjai közt lévő kis virágos kertjében, mialatt lágy, kellemesen csengő tündemuzsikát hallgatott.

Hosszú, bordó, bársonyos palástja a földet súrolta. Hosszú, sötét haja hátul összefogva. Fején szépen megművelt ezüstpánt korona, melynek a homlokára eső részében tündeírás volt látható, ami a közös nyelven azt jelentette: örökéletű bölcs király.

Derekán vékony ezüstöv, ami a kardját s annak hüvelyét tartotta. Az öv csatja mallornlevél formájú volt, mert a Fény erdejében sok mallornfa élt. Anorion király virágos kertje is pont egy ilyen mallornfa tetején volt. Szerette a virágokat, mert megnyugtatta, ha rájuk nézett. Volt közöttük cserepes, kaspós, virágágyás és rengeteg kúszó- és futónövény, mint például a szkindapszusz vagy a feketebabfélék, amelyek mind körbeölelték a lombkoronák vaskosabb ágait, felszökve a fák tetejéig. Vékony kis száruk úgy ringott, mintha táncolnának a muzsikára, leveleiket a szél néha-néha meglebegtette. A zene pedig, amit hallott, arról a tornácról jött, amelyet megvilágítottak a fákra szerelt fáklyák fényei.

Anorion bármilyen szépnek is találta az estét, valami különös érzés vette hatalmába. Mintha azt érezte volna, hogy hamarosan történni fog valami váratlan vagy meglepő dolog. Nem látta tisztán a jövőt, mert az homályos volt, s azt mondják, amit a homály befed, azt még a nagy tündekirályok sem látják előre.

Neki, akárcsak testvéreinek, nem volt királynéja, és nem voltak gyermekei sem. Tündék voltak, halhatatlanok, így az idők végezetéig élhetnek, hacsak meg nem ölik őket egy háborúban, vagy ki nem fakulnak a világból.

Soha nem hitték, hogy egyszer lejár majd a tündék ideje. Éppen ezért fiatalon megfogadták, hogy nem lesz családjuk, nehogy a szövetség a testvérek között felbomoljon, de Anorionnak volt egy titkos vágyálma, amit még testvérei előtt is féltve őrzött. Soha nem adta jelét annak, hogy elégedetlen lenne az életével, vagy hogy magányos lenne. Mintha csak az lenne a legtermészetesebb dolog a világon, hogy védelmeznie kell Mereldóliát és fenntartani a békét az idők végezetéig.

Persze ezeknek a feladatoknak eleget is tett, de szerette volna, ha van valaki az életében, akinek minden tudását átadhatja. Egyszóval utódot szeretett volna.

Virágait nézegetve elérte a kert hátsó bejáratát, majd fellépett a fából készült kisebb tornácra, ahonnan a halk zene szólt, és rákönyökölt a korlátra. Hallgatva a zenét oldalra fordult fegyverhordozójához, aki mindvégig ott állt, míg ő a kertben tartózkodott. Ránézett, és azt kérdezte:

– Mondd, Hirion, mit gondolsz a virágaimról, ugye szépek?

Hirion nem értette a kérdést. Egy pillanatig habozott a válasszal, majd nyugodt hangon felelt.

– Szépek, uram! – mondta, s illendően meghajolt. – Máskülönben bocsáss meg uram a kérdésért, de – kissé elhallgatott, mintha megijedt volna valamitől, majd folytatta – miért látlak szomorúnak, amikor örülnöd kellene? Mintha valami nyomasztana téged.

Anorion elmosolyodott, és barátja vállára tette a kezét.

– Túl aggódalmas vagy, Hirion, ne félts annyira! – mondta a király – Nincs semmi bajom, nem nyomaszt semmi.

Megfordult, szeme a kis kert felé nézett, és megakadt a sárga rózsákon.

Hirion nem hitte el a király válaszát. Jól ismerte őt, mert több mint háromezer éve szolgálta már. Csak állt ott némán királyát fürkészve, de nem szólalt meg.

– Tudod, minek a jelképe a sárga rózsa? – törte meg a csendet Anorion, s közben komor arccal a rózsákat bámulta.

– Nem tudom, uram – válaszolt Hirion.

A király várt egy kicsit, majd megszólalt.

– Az irigységé.

– Az irigységé? – hőkölt hátra Hirion – Uram, miről beszélsz? Nem értelek. Irigy lennél, te, aki a királyunk vagy? Mire, uram, mondd, mire?

Anorion nem válaszolt, de Hirion észrevette, hogy ura keze erősen markolta a tornác korlátját, arca viszont nyugalomról árulkodott.

– Igaz is! – váltott témát a tünde úr mosolyogva – Sikerült találkoznod Dirionnal? A madarak azt csiripelték, hogy Argaraf király kimenőt adott neki, két hónapot.

– Még nem uram, úgy tudom, Rubeornban van – mondta Hirion – Azt üzente, van valami dolga ott, így később jön. Úgy számolom, kilenc nap múlva fog megérkezni. Alig várom, régen láttam már a testvéremet.

Elhallgatott, közelebb hajolt Anorionhoz, és halkan megkérdezte tőle.

– Uram, még mindig nem mondtad meg, hogy mire céloztál az előbb azzal a sárga rózsával.

– Semmire, Hirion, semmire – sóhajtotta a király.

– Nem tudsz becsapni, uram! – csattant fel Hirion – Ismerlek, tudom, hogy valami nagy bánatod van. Mondd el, kérlek! Évek óta látom rajtad, hogy valami nagyon nyomaszt téged. Bennem megbízhatsz.

Tekintete megint csak Anorion arcát kémlelte, és sajnálta, hogy így kell látnia urát. A király csak állt ott némán, és arra gondolt, hogy valójában kit is akar becsapni. Hisz tudta, hogy Hirion tudja az igazat, kár is volna letagadnia. Végül ránézett, és azt mondta neki:

– Na jó! – sóhajtotta – Jól figyelj! Elmondom neked, mi nyomja a szívemet, de… – itt egy pillanatra megállt, és mélyen Hirion szemében nézett – ha megtudom, hogy bárkinek is továbbadod, legyen az akár Dirion, vagy bárki e világon, akárhogy szeretlek, megöllek. Megértetted?

Anorion szemében mintha szikra pattant volna. Szerette Hiriont, mert kedves volt számára, de a titka miatt, ha kell, ölni is képes.

– A szavamat adom, uram – mondta Hirion, s kezét szívére tette, és meghajolt.

Anorion megállt, majd intett, és a halk zene megállt. Minden tündezenész felállt, és kiment a tornácról, s most már csak ketten voltak ott. Anorion mélyen belenézett Hirion szemébe, majd azt mondta:

– Van neked családod, Hirion? – kérdezte merev arccal.

– Igen, uram, van – nézett zavartan Hirion –, de te ezt nagyon jól tudod, hiszen ott voltál a menyegzőn. Nem emlékszel?

– De emlékszem – mosolyodott el a király. – Nagyon szép egybekelés volt, igazán jól éreztem magam.

Majd ismét komorrá vált az arca, mint annak, aki nem jó híreket kapott.

– Na és van utódod? – kérdezte.

A tünde teljesen megdöbbent.

– Két fiam van, uram.

– És boldogan éltek – mondta sóhajtva Anorion.

– I-igen, uram – felelte Hirion, s már kicsit kezdte kényelmetlenül érezni magát.

– Én nem – mondta szomorúan a király. – Nekem nincs senkim. Úgy érzem, mintha egyedül lennék e nagy világban, akárcsak Adar, valahol a messzi világ szélén.

Lehajtotta a fejét, és búsan, komoran nézett maga elé.

– De mi veled vagyunk, uram – mondta lelkesítően Hirion.

– Hirion! – emelte fel hangját a király, s közben legyintett egyet, mintha csak egy bogarat akart volna elhessegetni. – Ne légy bolond, tudod, miről beszélek.

Igen, ő tudta, hogy mi bántja a királyt, az, hogy nincsenek gyermekei. Nagyon szerette urát, bármit megtett volna érte, hogy boldognak lássa, de ez ügyben ő semmit sem tudott tenni, bárhogy is próbálta volna.

– Tudom, uram, és bocsáss meg! – mondta Hirion megtörve a csendet. – Nem akartalak megbántani, csak nem mertem kiejteni a számon, amire gondoltam.

– Miért nem? – kérdezte Anorion.

– Mert… – tétovázott kicsit, mivel érezte, hogy ura tudja, mire gondol. – Nem is tudom. Tisztában vagyok azzal, hogy mit szeretnél, de azt nem tudom, hogyan tudnék ebben segíteni neked.

Lágy szellő fújdogált a tornácon, itt-ott meglebegtetve a fáklyák lángjait, a virágokat, a futónövények leveleit és szárait, s meglebegtette a szellő útjában álló Hiriont és annak hosszú, fekete haját is. Mikor arcába kapott az enyhe szellő, úgy érezte, mintha megtisztult volna a feje, szinte varázsütésre. Eközben Anorion ránézett, és azt mondta neki.

– Tudom, hogy ismered a szívem leghőbb vágyát. De nem tudsz segíteni. Ne is ártsd bele magad, ez az én problémám! A te dolgod csak az, hogy megóvd a családod, és jövőt biztosíts nekik a birodalomban.

Azzal elfordult, és ismét megakadt a szeme a sárga rózsákon.

– Ami pedig a rózsákat és az irigységet illeti – most a rózsákról Hirion felé fordította fejét –, azt csak példának okáért hoztam fel. Azt hittem, abból rájössz a válaszra, amit kerestél.

Hirion tudta a választ, még ha később is jött rá, de tudta.

Elindultak a tornácról kivezető úton, amit a tündeácsok készítettek a fák lombkoronáin. Hirion követte urát végig egy hosszú függőhídon, melynek két oldalán fából faragott korlátok voltak rögzítve, a teteje pedig a fák lombkoronája volt. Hirion egészen a trónflet elhúzható redőjéig kísérte urát. Ott Anorion megállt.

– Menj, barátom, pihend ki magad! – mondta. – Holnap korán útnak indulok és te elkísérsz engem. Szükségem lesz rád.

Eközben Hirion mélyen meghajolt, és csak annyit mondott:

– Ahogy kívánod, uram!

– A tervet reggel elmondom. A Teremtő óvja álmodat!

– A Teremtő óvja álmodat, felség! – mondta Hirion, és ismét meghajolt, de mikor felegyenesedett, már csak a zárt redőket látta.

Elindult saját fletje felé, ahol a családja már várta. Mikor megpillantotta őket, futva szaladt elébük, hogy megölelhesse őket. Hirion nagyon szerette a családját, bármit megtett volna értük. Mielőtt lepihentek volna, kicsit még játszott gyermekeivel, beszélgetett asszonyával, és látszott rajtuk, hogy boldogok egymással.

De rajtuk kívül bizony más is látta ezt. Nem más, mint Anorion király, akinek az volt a legnagyobb vágya, hogy olyan családja legyen, ahol nincs magány és nincs csönd, hanem élet van, zaj van, boldogság van.

Irigység támadt szívében tündetársai iránt, amit persze soha nem mutatott ki senki előtt. Majd ezt látva a Teremtőnek nagyon fájt, hogy amíg Argaraf, Angrond és Argalad gondtalanul és boldogan élték az életüket, addig Anoriont már hosszú ideje nyomasztotta szíve leghőbb vágyának nehéz súlya.

A Teremtő Anorion elkeseredését látva segített megvalósítani a király álmát. Történt ugyanis, hogy az éjszaka gyorsan elszállt, s már kora hajnalra váltott. Reggel öt óra lehetett, pirkadat. Anorion hosszú, földig érő, bordó palástot viselt, melynek bársonyos kinézete és tapintása szinte egyedülálló volt. A palást egy részét eltakarta hosszú, sötét haja. Fején ezüst koronapánt. A palást alatt tündevértet viselt, derekán ezüstszínű tündeöv látszott, oldalán hosszú tündekard, melynek markolatát csak Anorion király keze érintésével lehetett kihúzni a hüvelyből. Lábán vékony talpú, térdig érő, könnyű lánccsizma.

Felült lovára, amely a trónflet alatt a fa tövében várta, s lassan elindult Hirionnal és pár tünde harcossal. Calas-Siontól a kis tisztásig, ami nem volt nagy távolság, a tündék sorfalat álltak kétoldalt, mint valami folyosó, s közben halkan a „Nagy királyunk…” kezdetű tündedalt énekelték.

Nagy királyunk ma útra kél, szembenéz tűzzel és árral,

legyőz ő bárkit, embert vagy tündét a Teremtő hatalmával.

Tünde ősök, nagy királyok, mutassatok neki utat,

mert legendáknak sokadalma, melyet ő maga is kutat!

Tűz kövének őrzőjét mindig vigyázzátok,

ne érje őt semmiképpen ártó, gonosz vagy rossz átok!

Bölcs királyunk ma útra kél, a Teremtő óvja útját,

segítsék őt a csillagok, hogy a nagy szelek őt el ne fújják!

Jó híreket hozzál, urunk, ki mindig jó voltál velünk,

vigyázod az életünket, amit soha el nem feledünk!

Gazdagság és jólét honol a bölcs Anorion házán,

népessége sokasodik, és soha nem lesz árván.

Barátja ő mindenkinek, tündének, embernek és törpnek,

s ezek az ősi barátságok soha meg nem törnek.

Szelek szárnyán suhan ő, ki maga bölcsesség és erő,

el sem indult, már érezni: hiánya megterhelő.

Nagy királyunk ma útra kél, szembenéz tűzzel és árral,

legyőz ő bárkit, embert vagy tündét a Teremtő hatalmával.

Tünde ősök, nagy királyok, mutassatok neki utat,

mert legendáknak sokadalma, melyet ő maga is kutat!

A sorfalat álló tündék Anorion közeledtére meghajoltak uruk előtt, mire a király viszonozta a meghajlást lován ülve. Aztán elérték a tisztás szélét. E tisztás nem messze délkeleti irányban volt Calas-Siontól. Megálltak, és körülnéztek, de már nem látták a tündéket. A sorfal eltűnt, és énekszó sem volt már. Aztán egyszer csak Hirion váratlanul megszólalt.

– Uram, merre induljunk tovább?

– Jobbra, délnek! – mondta Anorion, miközben karjával délre mutatott. – De előtte keresztülmegyünk a tisztáson.

– Ahogy óhajtod, uram! – hajolt meg Hirion.

Hátraszólt a király kapitányának, hogy tartják az irányt. A kapitány bólintott, majd visszaállt a helyére. A király megindult lovával, s utána a többiek. Átkeltek a tisztáson, majd rögtön a fák mentén a király elfordult jobbra, délnek.

Már jó ideje lovagoltak egy szélesebb ösvényen, amikor Anorion hirtelen megállt lovával, szinte kővé meredt. Fülét hegyezve figyelte az erdőt, s közben hallgatózott.

– Mi a baj, uram? – kérdezte suttogva Hirion.

– Nem érzed? – nézett rá a király – Valami nincs itt rendjén. Rosszat sejtek.

Hirion megpróbált meditálni és eggyé válni az erdővel, ahogy annak idején apja tanította neki. Behunyta szemét, és csak a füleire hagyatkozott. Aztán egyszer csak váratlanul felkiáltott.

– Ó, nem! Ez nem lehet igaz! – mondta, majd riadt arccal keletre nézett.

– Mi az, Hirion? – kérdezte feszült arccal a király. – Mi az? Mondd már! – sziszegte Anorion.

– Pókok, uram, óriás fekete pókok! – válaszolta Hirion halkan.

– Biztos vagy benne?

– A Fény erdejének szele és fái súgták. Megéreztem.

– De hogy kerülhettek ide ezek a lények? Tudtommal az óriáspókok kizárólag a Fekete rengetegben élnek. Igencsak különös… – Küldj hírnököt Argalad királyhoz! Közölni kell vele, hogy mit találtunk. Kerülje a király a feltűnést az emberek és a törpök között!

Hirion átadta a király üzenetét a hírnöknek, aki nyomban útnak is indult. Jól is tették, mert közel egy heti járásra volt a Fekete rengeteg a Fény erdejétől, s miután a hírnök elindult, Anorion és akik vele maradtak, tovább folytatták az útjukat.

Szemüket nyitva tartva és füleiket hegyezve lovagoltak tovább kelet felé, ahonnan Hirion hallotta a pókok menetelését. Újabb kis tisztásra értek, aminek délre eső felén két ember volt a földön mozdulatlan. Egy nő és egy férfi. Fiatalok, talán huszonöt év körüliek lehettek a külső időszámítás szerint. Kezük megkötözve erős pókfonállal. Körülöttük sok-sok ezüstösen csillogó, erős, masszív pókháló. Mikor odaértek hozzájuk, még le sem szálltak a lovaikról, már tudták, hogy nem élnek. Ott feküdtek mozdulatlanul, nem messze egymástól, megmerevedve. Körülöttük pókhálók és bűzös váladékok sokasága. Hirion leszállt a lováról, és megtisztította az emberek arcát a rájuk hullott pókhálóktól, majd a testek fölé hajolt. Jól megnézte őket, azután megérintette a kezüket.

– A pókok végeztek velük, méreggel – jelentette ki.

– Mit kereshettek ezek az emberek tünde birodalmunk határánál? – kérdezte Anorion. – És hogy nem vették észre őket a határvigyázók?

– Nem tudom, uram – válaszolta Hirion. – De az is lehet, hogy…

Hirtelen megállt, felegyenesedett, és gyorsan körülnézett.

– Uram, hallod ezt? – kérdezte, miközben alig akart hinni a fülének.

– Mit? – nézett rá értetlenül a király.

– Ezt a hangot – mosolyodott el Hirion. – Amit már oly régóta kerestél.

A király mögött álló tündék nem értették Hirion szavait, de a király igen.

– Nem, az nem lehet! – mondta tátott szájjal. – Én nem hallok semmit.

– Akkor kövess, jó uram, s meglásd, Hirion soha nem hazudik, főleg a királyának nem!

Elkezdett szaladni egy enyhe lejtőn, amerről a hangot hallotta.

– Ne sértődj meg! – nevetett Anorion. – Hiszek neked, és követlek, hű barátom.

Szíve hevesen dobogott, s már alig várta, hogy Hirion megmutassa a pontos helyét szíve vágyának.

A tünde három-négy percnyi járásra megállt egy korhadt, idős fától nem messze, amelynek oldalában egy nagy odú volt. A pókok itt is jártak, és nyomokat hagytak. Pókhálókat, sárgás színű nyálkás váladékok tömkelegét, amikről Anorionnak a hideg és a sötét jutott az eszébe. Mintha ez nem is a Fény erdeje lenne, hanem egy teljesen más világ, egy nem idevaló világ.

Hirion is így érezte, pedig még ott voltak nem messze, néhány mérföldnyire az otthonuktól.

A korhadt fa irányába fordult, és intett Anorionnak, hogy jöjjön oda.

– Most már hallod, uram? – kérdezte Hirion.

Anorionnak a szíve is majd megállt az örömtől. Olyat hallott, amit már emberöltők óta hallani akart.

– Pontosan merre? – kérdezte izgatottan.

– Úgy hallom, hogy abból az öreg faodúból jön a hang. Menj, uram! – noszogatta Hirion.

A tündekirály félve indult az öreg fa irányába, tartva attól, hogy csalódás éri, de valójában nem csalódott, mert mikor odaért, és betekintett a fa odvába, hatalmas boldogság lett úrrá rajta. Egy újszülött, alig pár hónapos kisfiú volt az odúban bepólyálva, és még egy vékony takaróval is körbe volt tekerve.

Most, hogy ránézett a gyermekre, eszébe jutottak az előbb látott emberek holttestei, s arra a következtetésre jutott, hogy ezek az emberek lehettek a gyermek szülei. Majd a Teremtőhöz imádkozva megtudta, hogy az óriás fekete pókok egy kisebb csoportja Argalad király legutóbbi győzelme után a Fekete rengetegből elmenekült északra, és a Fény erdejének délkeleti határánál húzták meg magukat teljes titokban. Sajnálat öntötte el szívét, miközben a gyermeket nézte.

De ekkor eszébe jutottak azok az álmatlan éjszakák és emlékek, mikor tündetársait látta családjuk körében, teljes boldogságban. S most arra gondolt, hogy beteljesíti álmát, és felneveli a gyermeket, mint saját fiát. Megfogta és kiemelte a fiút az odúból, ahová a szülei rejtették a gonosz pókok elől. Belenézett a fiú tengerkék szemébe, és látta annak sorsát, amint mellette büszkén áll, még ha csak ember is, de herceg a tündék közt.

– Hirion! – mondta nagy lelkesedéssel. – Imáim meghallgattattak, és a Teremtő kegyes volt hozzám. Nézd, milyen ajándékot kaptam tőle! Kötelességemnek érzem, hogy felneveljem. Mint király felesküdtem arra, hogy a Fény erdejének minden lakóját védelmezem.

– A Teremtőnek hála teljesült a vágyad, uram – mondta boldogan Hirion, meghajolva a király előtt. – Engedd meg, hogy elsőként én gratuláljak neked, s szívből kívánjam, hogy légy olyan boldog, mint még soha életedben! Na de mondd, uram, milyen nevet szándékozol neki adni?

Anorion elgondolkodott, mert méltó nevet akart, ami herceghez, királyhoz illő. Leperegtek előtte az emberek nagy királyainak nevei, emlékei és tettei, majd kis idő elteltével kihúzta magát, és határozottan kijelentette.

– Leonas! – mondta büszkén. – Az emberek őskirályainak egyik nevét kapja. Az ő nagyságának és legendájának híre ismert még a régi tündék között is. Ti, fiatalabbak, talán még nem hallottátok a történetét.

Azután maga elé bámult, mint aki próbál visszaemlékezni az óidőkre, de már nehezen megy neki.

– Én hallottam már e regét – mondta halkan Hirion. – De nem nagyon szeretem, mert szomorú história. – Sóhajtott egy nagyot. – Ő volt az a király az emberek között, akinek uralkodása alatt a legboldogabb volt az emberek népe. Gondur leszármazottja, Peleg Ratos huszonharmadik uralkodó királya. Ő a mostani király, Dorverion ősatyja. Nevét az emberek áldották, jósága és nagylelkűsége páratlan volt. Irgalmas, igazságos és erős király volt, valamint a második tündebarát ember Mereldóliában Gondur után, akivel a tündék szövetséget kötöttek.

Elhallgatott, mert eszébe jutott a rege, amit annak idején hallott, és tisztán csengő hangon énekelni kezdte.

Tündebarát volt Leonas, és hatalmas emberkirály,

birodalma nagyra nőtt, mint a szárnyaló sirály.

Megjárta a poklok útját, ő maga farkas és bárány,

sohasem volt nagyravágyó, és nem nevetett a más kárán.

Ellenfelek elfutottak hírének hallatán,

hőstetteit nagy királyok nem feledték soha tán.

Vitézsége, bátorsága oly csodálatra méltó,

féltek tőle nagyon sokan, kardja neve: Partoméló.

De egy valaki legyőzte őt, ki maga volt veretlenség,

Nagyravágyó lett belőle, és népén engedetlenség.

Elvesztett ő mindent, ami kedves volt neki:

tündét, embert, kincset, s népének hollétét lesi.

A Teremtő kegyelméből sokáig élhetett,

róla szóló legendáit sok nagy nép éltetett.

Nagy magányában három trollal harcolt,

puszta erővel ment nekik, kiket darabokra karcolt.

Megölte mindhármat a puszta kezével,

híre hallatán az ellenség menekült ezrével.

Büszke, makacs révén önfejű lett, s konok,

nem szánta már a gyengéket, mert nem adtak rá okot.

Elfeledett király lett ő, mert hatalmának csúcsán

elbukott, mint barát s ember, nagyon-nagyon csúnyán.

Letaszított, üldözött lett birodalmán belül,

hiába kérte, nem kapott segítséget ott felül.

Sóvárogva, éhen halva érte utol a végzet,

és gyermekei elfeledték, hogy mily fontos az élet.

Tündebarát volt Leonas, és hatalmas emberkirály,

birodalma nagyra nőtt, mint a szárnyaló sirály.

Megjárta a poklok útját, ő maga farkas és bárány,

sohasem volt nagyravágyó, és nem nevetett a más kárán.

Mikor Hirion befejezte, kinyitotta a szemét, és ránézett Anorionra, aki meglepett arccal hallgatta végig a regét. Egyrészt amiatt, hogy Hirion ismeri elejétől a végéig, másrészt mert eszébe juttatta azokat az időket, amikor I. Leonas volt az emberek királya, s ő neki személyesen is jó barátja volt. Még a nagy Argaraf király is elismerte a nagyságát. Csakhogy királysága csúcsán hatalomvágy és aranyláz lett úrrá rajta, s népével nem törődve csak az arany és a gazdagság érdekelte. A tündék, látva kapzsiságát és hatalomvágyát, elfordultak tőle, és megszűnt az emberek és tündék közti szövetség. Majd népe elűzte őt Peleg Ratosból, s a vadonban éhen halt.

– Ő nem lesz olyan, mint az őse – mondta határozottan Anorion. – Nem fogja elcsábítani semmilyen kincs és arany vagy hatalomvágy. Tőlem majd megtanulja értékelni az életet, különbséget tenni jó és rossz között, segíteni az elesetteket, legyőzni a gonoszt. S azt is, hogy a végén mindig a jó győz.

– Bocsáss meg, uram! – rebegte Hirion.

– Ugyan már, ne mondj ilyet! Nem haragszom én, sőt, áldalak érte, hogy ilyen kitűnő a hallásod – nevetett Anorion. – Most pedig menjünk haza! Elsőként a gyermekről kell gondoskodnunk. Induljunk, míg be nem sötétedik!

Visszamentek a lovaikhoz, felültek rájuk, és elindultak visszafelé. Mire megérkeztek Calas-Sionba, már majdnem estére járt az idő.

Anorion maga vitte be a gyermeket az ölében, s mutatta körbe a többieknek. A tündék boldogok voltak, hogy urukat ilyen nagy szerencse érte, és elkezdtek énekelni a Teremtő dicsőségére a tündék nyelvén.

Teremtőnk, Teremtőnk, te első és egyetlen!

Te vagy nékünk vigasztalónk, a mindenek atyja,

Népedet vigyázod, mint jó pásztor,

Ki bántani a gyermekeit soha nem hagyja.

Te vagy, ki adsz nékünk erőt és hitet.

A mozdulatlan kő szeretetet formál,

Köszönjük létedet, reménysugárt ébreszt, és

az árnyék eltűnik a hegyek ormán.

Te vagy nékünk a tavasz és a nyár,

ellenállni te néked nem lehet,

akaratod szerint élünk, mint mások,

mely alól senki kivételt nem tehet.

Anorion átadta a fiút az udvarhölgyeknek, hogy gondoskodjanak a kicsiről, amíg ő királyi teendőit végzi. Közben elrendelte, hogy a trónflet mellett a tündeácsok építsenek egy kis teraszt, és közölte népével, hogy a gyermek ugyan ember, de ő felneveli. A tündék örvendeztek, és senkinek nem volt ellenvetése az ellen, hogy királyuk egy embergyermeket felneveljen.

Hatalmas lakomát csaptak a kis jövevény tiszteletére, aki nem is sejtette, hogy az ő tiszteletére ünnepséget szerveztek, vagy hogy Anorion királynak mekkora örömöt szerzett, s azt sem, hogy hercegi címet kaphat majd atyjától, és egyszer esetleg a tündék királya is lehet.

Az esti lakoma vége felé Anorion magához hívta Hiriont.

– Tartsd egy kicsit szóval a többieket, kérlek! – mondta. – Ha kérdik, hol vagyok, mondd, hogy Leonast mentem meglátogatni!

– Úgy lesz, uram – felelte Hirion.

Anorion kiosont, de nem a kis Leonas fletje, hanem az imaflet felé. Miután odaért, körülnézett, hogy nem látja-e valaki, bement a belső térbe, majd letérdelt, és elsírta magát. Sírt, mert most már két dolog is nyomta a vállát. Az egyik a felelősség, a másik pedig a kötelesség. Felelősség, mert megfogadta, felneveli a kis Leonast, és kötelesség, mert ő volt a Négyek Tanácsának egyik tagja, aki felesküdött Mereldólia védelmére.

Érezte, hogy nem tudja egyensúlyban tartani ezt a két feladatot, így döntenie kellett. Mivel szíve vágya volt ez a gyermek, végül arra az elhatározásra jutott, hogy otthagyja a Négyek Tanácsát. Pont ezért volt most itt. Hogy megkérje a Teremtőt, hogy engedje meg neki a távozást a tanácsból, hogy végre igazán boldog életet élhessen. A Teremtő kegyes volt, és Anorion elnyerte jutalmát az évezredeken át hősiesen végzett munkájáért, és amiért ilyen sokáig titokban tudta tartani a legnagyobb vágyát.

A tanács, miután mindenről értesült, fejet hajtott Anorion akarata előtt. Mind örültek az ő boldogságának. Majd a megmaradt három tanácstag, Argaraf király, Revnar mágus és Turion, a templáriusok kapitánya megválasztotta a negyedik tanácstagot, aki Dorverion király lett. Az új tanács megalakulása és Anorion király távozásának bejelentése Argaraf palotájában, Rubeornban történt Mereldólia harmadkorának 470. évében, évközi tavaszának március hónap nyolcadik napján.

2. TEKERCS
A BÚCSÚ

Az új tanács megalakulása után három év telt el, amikorra szorosabb lett az együttműködés az emberek és a tündék, valamint az emberek és a törpök között. Dorverion király próbálta kézben tartani a dolgokat, és határozottan kiállni az emberek érdekei mellett, és ez sikerült is neki. Egy viszonylag békés birodalmat kovácsolt össze.

De a tündék a törpökkel már nem voltak annyira jó viszonyban, mint az emberekkel. Kölcsönös ellentét alakult ki közöttük. Egymást okolták a múltbeli sérelmeikért, miket még az ősatyáik követtek el az óidőkben, s amik szájról szájra terjedtek tovább nemzedékről nemzedékre.

Mindezekkel egyidőben Anorion élete legszebb korszakát élte a kis Leonas társaságában. Teljesen kizárta magát a Négyek Tanácsának ügyeiből, s csak néha szerzett értesülést a külső világról, mikor testvéreit meglátogatta. Argalad és Angrond órákon át játszottak a kis Leonasszal, mikor náluk vendégeskedtek. Anorion boldog volt, irigysége elszállt, mint az eső utáni fekete felhők.

Egyedül a Napkirály volt távolságtartó a fiúval. Félt attól, hogy a jóslatot a fiú beteljesítheti. Többször is nemtetszését fejezte ki testvérei és a tanács előtt, mondván, az embergyermek nem a tündék közé való, s vigyázni kell vele. De a többiek nem hallgattak a szavára, Revnar kivételével.

Újabb két-három év eltelte után Anorion elkezdte oktatni és tanítani a fiát, aki megtanult írni, olvasni, számolni, megtanulta kiválóan a tünde ónyelvet, a mostani erdőtünde beszédet és persze a közös nyelvet is. A fiú nagyon gyorsan nőtt és fejlődött, még a tündék is meglepődtek, milyen szépen és tisztán beszéli a különböző nyelveket, amik nehezen tanulhatók még egy tündének is. Büszke is lehetett rá az apja, mert már ennyi idősen okos, művelt, intelligens és jól nevelt volt.

Miután hétévesen fizikálisan is erősebb, magasabb és edzettebb lett, elkezdődtek a harcászati kiképzések. A fiú megtanult íjjal lőni, karddal harcolni, mind egykezes, mind kétkezes formációban, valamint a pajzs és lándzsa használatát is elsajátította. Ám ezeknél a kiképzéseknél egyszer-egyszer előfordultak furcsaságok. Olyan volt, mintha természetfeletti erőket használna, varázslatot, néha véletlenül, néha szándékosan.

Egyik alkalommal Anorion éppen a trónflet bejáratánál volt, és a kis Leonasról töprengett, amikor eszébe jutottak azok a bizonyos esetek, amikor furcsa dolgok történtek a fiúval. Például, amikor hatévesen elvitték élete első vadászatára, majdnem eltalálta egy rosszul kilőtt nyílvessző, de az az utolsó pillanatban hamuvá égett, mielőtt szíven találhatta volna őt, pedig Leonas nem csinált semmit, csak mereven nézte a felé tartó nyílvesszőt. Nem is látszott rajta, hogy megijedt. Mintha előre látta volna, hogy mi fog történni.

Vagy amikor megtalálta őt Anorion annak a korhadt fának az odvában. Nem érzett a fiú körül semmilyen félelmet. Nem sírt, és nem is kiabált. Pedig órákkal előtte még ott meneteltek az óriás fekete pókok, és ő meg sem ijedt. Egy hang sem jött ki a torkán. Netán szerencséje volt?

Nem beszélve arról az esetről, amelyik talán az egyik legrejtélyesebb mind közül, amikor Leonas egymaga futamított meg egy egész csoport útonállót a Fény erdejében ötévesen, harc nélkül. Semmi sem történt addig, míg a haramiák el nem kezdtek Leonas felé szaladni, hogy kirabolják, de ő csak állt ott, mint akinek földbe gyökerezett a lába. Egyszer csak felemelte a kezét, mint aki az útonállóknak megálljt parancsol, és egy hatalmas erejű széllökés söpörte el őket. A gaz útonállók, amint magukhoz tértek, nyomban futni kezdtek az ellenkező irányba, annyira megrémültek a gyermektől.

Ezek a dolgok késztették arra Anoriont, hogy beszéljen Revnarral, és rávegye őt, hogy tekintse meg a kis Leonast, mert ő maga varázserőt érzékel a fiúban, s emiatt nyugtalan.

Az igazi varázslatokhoz a mágusok értettek, mint például Revnar, aki szintén bölcs és halhatatlan volt, a Négyek Tanácsának tagja, és sok-sok nagynevű mágus Mereldóliában az ő tanítványa volt. Akadtak olyanok is, akik később hírnévre tettek szert kalandozásaik során, de egész Mereldóliában a legismertebb maga Revnar volt.

Ezért kellett hát minél hamarabb beszélnie vele Anorionnak, viszont a mágus állandóan elfoglalt volt. Hol a Négyek Tanácsa miatt, hol az ifjoncok kiképzése miatt, hol békefenntartás céljából kellett elutaznia. Tehát cselekednie kellett Anorionnak minél hamarabb. Tartott tőle, hogy ha tétovázik, és nem tudja esetleg kordában tartani Leonas az erejét, és erre netán fény derül, rosszra fordul majd minden.

Fel s alá járkált trónszéke előtt, és gondolkodott, majd kisvártatva kikiáltott a fletről, a résnyire nyitva hagyott redőn keresztül.

– Hirion!

Hirion, nevét hallva, azonnal ott termett a redőnél. Elhúzta a függönyt, bólintott, s két szapora levegővétel között megszólalt.

– Hívattál, uram? – kérdezte.

– Küldj hírnököket Belgorinba, Revnarhoz! Mondja meg neki a hírnök, hogy beszélni óhajtok vele minél hamarabb. Eszembe jutott valami, és feltétlen meg kell vele beszélnem.

– Azonnal intézkedem, uram! – felelte a tünde.

Hirion visszahúzta a flet függönyét, s elindult, hogy átadja a király parancsát a hírnököknek.

Eközben Anorion még mindig a trónszék előtt járkált, és nem tudta kiverni a fejéből ezeket a rejtélyes eseteket. Nem szerette volna, ha a tündék tudomást szereznek arról, hogy Leonasnak varázsképességei vannak. Nem néznék jó szemmel. Biztos, hogy megijednének és félnének tőle. Ezt pedig nem szerette volna, de attól még jobban félt, hogy emiatt talán elveszítheti a fiát, akit immár hét éve talált meg a Fény erdejében baljós körülmények között.

Beesteledett, Leonas a fletjének teraszán ült, és a mallornfák virágait nézegette, majd egyszer csak ismerős hangot hallott a redős függöny mögül.

– Leonas, beszélhetnék veled?

A fiú megfordult, és látta, hogy Anorion király állt a flet bejáratánál, s rámosolygott.

– Atyám! De jó, hogy megint látlak! – kiáltotta, majd széttárt karokkal s széles mosollyal szaladt, hogy megölelje.

Anorion is szorosan magához ölelte gyermekét, megsimogatta arcát, ránézett fiára, és szokásos, szépen csengő hangján megszólalt.

– Gyere, fiam, üljünk le a teraszon! El kell mondanom valamit, egy fontos dolgot.

– Rendben! – mondta Leonas. – Kerülj beljebb, és mondd el, amiért jöttél!

Felmentek a flet teraszára, ott leültek két gyékényből készült székre.

– Hamarosan meglátogat minket Revnar mágus. Emlékszel még rá, ugye?

– Persze hogy emlékszem, atyám! Rengeteget meséltél nekem róla. A tetteiről, a hősiességéről és jóságáról. Ő a legnagyobb mágus Mereldóliában, nincs párja – mondta izgatott hangon Leonas. – És mit akar majd itt Revnar?