Copyright © Laskai Nelli, 2024

Hungarian edition © Jaffa Kiadó, 2024

Minden jog fenntartva!

Borítóterv Tillai Tamás

Felelős szerkesztő Schultz Judit

Felelős kiadó Rados Richárd

Jaffa Kiadó • www.jaffa.hu

ISBN 978 963 475 998 0

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Tartalom

Bevezetés

1. Elvárások a párkapcsolat felé

Párkapcsolati igényeink

A párkapcsolat előnyei

2. A konfliktusok megjelenése

Kötődési mintáink megjelenése a párkapcsolatban

A kapcsolat működtetését meghatározó tényezők

A mélyben zajló folyamatok

3. A pénzcsap férj és a házi cseléd feleség

A házi cseléd feleség

A pénzcsap férj

4. Veszélyforrások, amik lassan és csendben kinyírják a párkapcsolatot

I. A nem megfelelő kommunikáció

II. A szeretetnyelvek nem megfelelő használata

III. A szülőségből hiányzó együttműködés

IV. Az anyós-após által okozott nehéz helyzetek

V. Az egyéni kihívásokból adódó stressz

VI. Az érett, kimunkált személyiség hiányából fakadó problémák

VII. Játszmázás

VIII. Eltérő nézőpontok összehangolásának hiánya

IX. Testi érintés, ölelés hiánya

X. A bántalmazás bármely formája

5. Párkapcsolati helyzetfelmérő kvíz

6. Kommunikációs elakadások

Igénykifejezési problémák

Személyeskedés, vádaskodás

A hallottak félreértelmezése

Megfagyott levegő, sértődés, csend

A tárgyilagosan kommunikáló és az érzelmekre vágyó páros nehézsége

Egymás értésének hiánya

Ha a partner állandóan beszólogat

Az egymásra figyelés hiánya

Eltérő gyermeknevelési elképzelések

A szexuális közeledés elutasítása

7. A rettegett hűtlenség

Mi számít megcsalásnak?

A hűtlenség okai

Válni vagy nem válni

Ha kiderül a megcsalás

Megbocsátható a hűtlenség?

Mit tehet a hűtlen fél?

Mit tehet a megcsalt fél?

8. Az eltávolodás megállítása

Válni vagy maradni

9. Lelki egyensúlyunk megteremtése

A mindfulness

Hangulatváltási technika

Támogasd a változásodat!

Pozitív jövőkép megalkotása

10. Az egyéni boldogság és a boldog párkapcsolat útja

Önmagam 2.0 verziója

11. Közeledést segítő gyakorlatok 10 hétre

1. hét: A közös cél lefektetése, vágyott jövőkép, felelősségvállalás

2. hét: Nagyítóval nézni a jó tulajdonságokat

3. hét: Kommunikáció – kifejezésmód, értő figyelem, konfliktuskezelés, kritika kezelése

4. hét: Sérülések, bizalom, megbocsátás

5. hét: Jól szeretni – felmérő feladatlap

6. hét: Közös minőségi időtöltés

7. hét: Testi érintés

8. hét: Szívesség

9. hét: Ajándékozás

10. hét: Elismerő szavak

12. A Megfigyelések összegzése

Tárgymutató

[...]
Van egy mély lyuk a járdán.
Látom, hogy ott van.
Mégis beleesek... ez már szokás.
Nyitva a szemem,
Tudom, hol vagyok.
Az én hibám.
[...]

(részlet Portia Nelson:
Önéletrajz öt fejezetben
c. verséből)

Bevezetés

Kedves Olvasó, talán te is azért lapoztad fel ezt a könyvet, mert tartós kapcsolatban élsz, ám közel sem olyan minőségben töltitek együtt az időt, ahogyan azt a lelked kívánná. Meglehet, túl vagytok sok hosszú beszélgetésen, amikor végigsoroltátok egymás hibáit, és indulatoktól telve vártatok gyógyírt a másiktól a régmúltban kapott, soha be nem gyógyult lelki sebekre, de vagy elbeszéltetek egymás mellett, vagy a sok beszédnek az ígéreteken kívül nem lett más eredménye. Meglehet, őszintén hittél abban, hogy a sok tenni akarás majd jó irányba viszi a kapcsolatot, a társad meglátja benned az értéket, amihez majd foggal-körömmel ragaszkodni akar, és ennek eredményeként újra minden olyan szép lesz, mint a legelején: ő csillogó szempárral fog hazavárni téged, szüntelenül keresi az utat hozzád, a kapcsolódási pontokat veled. A kedvedben jár, te pedig örömmel csinosítod testedet-lelkedet, készülve a pillanatra, amikor a hétköznapokban újra kapcsolódni fogtok egymáshoz.

De a törekvések elkopnak, a mindennapok feladatai lelohasztják a közeledés lendületét, és ti ott álltok, mint két lakótárs, vagy ültök a kanapén, és a varázslat elmarad. Egyre messzebb kerültök egymástól, és már abban sem vagy biztos, hogy ő az az ember, akivel élni szeretnél, vagy hogy ez az a párkapcsolat, amiről mindig is álmodtál. A körbe-körbe járó, válasz nélkül maradó kérdéssorozatok leterhelnek, egyre kevesebb az energiád, a kezdeti dühöt az enerváltság váltja fel. De nem tudod elengedni sem a párkapcsolatodat, mert valami mégis megköt a helyzetben. Talán az anyagiak, hiszen kockázatosnak látod a jövőt a megszokott háttér nélkül. Talán az eddig invesztált energiamennyiséget nem akarod veszni hagyni, vagy épp a sok szép emlék nem enged a lezárás felé bandukolni.

Ha foglalkoztat a kérdés, hogy érdemes-e megpróbálnotok felrázni a kapcsolatot, ha szeretnél végső bizonyosságot kapni arról, hogy tudtok-e még egységet alkotni, képesek vagytok-e még változni, változtatni az egykoron elképzelt jövőkép megteremtése érdekében, akkor ez a foglalkoztatókönyv neked szól.

Ha elborzasztott az előbb lefestett állapot, és minden tudatosságoddal szeretnéd elkerülni a kiüresedett párkapcsolat fojtogató világát, akkor tiszta szívből ajánlom, hogy még most rázd fel a párkapcsolatodat, mielőtt a hűtlenség teszi meg, vagy a mindennapok taposómalma a válás küszöbére sodor titeket.

A párkapcsolat magától nem fog működni. Az olyan párkapcsolat, amely fenntartható és képes a megújulásra, a két fél energiájából táplálkozik, a pár hívja életre.

Ha nem tesznek bele energiát, vagy csak az egyik fél invesztál, a kapcsolat haldokolni kezd, és a két ember, akik egykor a szerelem energiájával létrehozták a párkapcsolatot, egyre rosszabbul fogja érezni magát a bőrében. Egy ideig konzerválják a hiányérzetet, majd a teljesen kiüresedett lélekotthon rideggé válik, amelyben mindketten dideregnek, de semmi sem motiválja őket arra, hogy összemelegedjenek a közös takaró alatt.

A párkapcsolati probléma gyakran nem az, amiről a párok sértettségükben, hiányállapotukban beszélgetnek, hanem mélyebben gyökerezik, egy része teljesen láthatatlan a házasfelek számára.

Több mint tíz éve dolgozom a párokkal azon, hogy a láthatatlan, félreértelmezett okok, amelyeknek a következményei már az őrületbe kergetik őket, felszínre kerülhessenek, láthatóvá és kezelhetővé váljanak. Dicséretes a párok törekvése, hogy javítani kívánnak a helyzeten, és mindig örömmel tölt el, ha valaki a fejlődést választja, még akkor is, ha a kapcsolatot végül nem lehet megmenteni. Mert a válási folyamat, a család átrendeződése is egészen más, ha a pár tagjai megtették, ami tőlük telt a kapcsolat mentése érdekében. A szakítás fájdalma mellett ekkor megjelenik az egykoron virágzó kapcsolat iránti tisztelet, méltóvá emelve a közösen megélt évek emlékét.

Nem mindenki mer vagy akar szakemberhez fordulni segítségért, mégis szeretnének képet kapni arról, hogy mi ment félre náluk, mi az, amit nem látnak, nem ismernek fel a saját vagy a társuk működésében. Ez a könyv az otthonod biztonságában segít feltérképezni, mi húzódhat meg amögött, hogy nem ért meg a társad, hogy elmaradt az összebújás, hogy sok a konfliktushelyzet, ami menekülésre késztet titeket. De igazán akkor válik hasznodra, ha tenni szeretnél azért, hogy jobban megismerjétek magatokat, egymást, a vágyaitokat, a nehézségeitek okait, és együtt vállaljátok a tíz hétig tartó gyakorlatok elvégzését a közös jó megteremtése érdekében.

Létezik egy japán művészeti ág, a kincugi, azaz „arannyal javítás”, amelynek során törött kerámiatárgyakat állítanak helyre. Az eltört darabokat összeragasztják, és a törés helyét porított arannyal vagy aranyszínű festékkel kihangsúlyozzák. Ez jelzi azt, hogy attól még, hogy valami eltört, még meg lehet javítani anélkül, hogy veszítene az értékéből, sőt a tárgy története és a javításba fektetett munka még növeli is az értékét. A kincugi hangsúlyozza a sérülékenységet, annak elfogadását, és azt az üzenetet közvetítheti számunkra, hogy az is lehet tökéletes, ami nem hibátlan. Pont, mint a párkapcsolatok esetében.

Ha a párod egyelőre még nem szeretné elolvasni a könyvet, akkor megteheted, hogy egyedül vágsz neki az útnak. De próbálkozhatsz azzal is, hogy esténként egy-egy fejezetet vagy részt hangosan felolvasol neki, és megbeszélitek a hallottakat. Egyedül nem lehet megmenteni egy kapcsolatot, de minden lépés, amit teszel, elindít egy folyamatot, amely egy adott ponton megfelelő invitáció lehet a párod számára.

Azt javaslom, hogy nyissatok egy füzetet, amelybe beírjátok a válaszaitokat, az adott feladatokkal kapcsolatos meglátásaitokat, megéléseiteket. Az elejére írjátok fel a neveteket, és azt, hogy ez a füzet a ti párkapcsolatotok történetét tartalmazza.

A tízhetes gyakorlat után pedig azt javaslom, hogy tartsátok olyan helyen, ahol kézre esik, hiszen olykor jó lehet majd emlékeztetni magatokat vagy egymást azokra a dolgokra, amelyek a nehezebb időkben is jó irányba tudják befolyásolni a kapcsolatotokat.

Kívánom, hogy ne csak te gyarapítsd a tudásod a könyvben olvasottakkal, hanem a pároddal együttműködve tudjatok tenni azért, hogy jól fenntartható, elégedett kapcsolatban, szövetségesként tudjátok megélni a mindennapokat. Úgy, ahogyan azt a szerelmetek kezdetén elképzeltétek.

1. Elvárások a párkapcsolat felé

A tanácsadói munka során számos alkalommal voltam szemtanúja a hűtlenség felvállalásáról, kimondásáról szóló szívfacsaró jeleneteknek. A levegőt besűríti az árulás, a titok, a bizalmatlanság, a darabokra tört jövőkép, a beszennyezett múlt fájó gondolata. A két, összeroskadva ülő ember, akik valaha szerelmesen megígérték, hogy sosem fogják bántani egymást, most a padlót bámulják gyötrelmükben, és a könnyeiket törölgetik. Hárman ülnek a kanapémon: közéjük furakodott a csalódás, és égető fájdalmat sugároz feléjük. Pedig hiszem, hogy ez a világukat megrengető csalódottság kivédhető lett volna, megóvhatták volna egymást a cserbenhagyástól. A könyv fejezeteiben többek közt e téren igyekszem segítséget nyújtani.

Vajon átíródott már bennünk az az evolúciós igény, hogy az életben maradáshoz mások támogatására, segítségére, jelenlétére, szeretetére van szükségünk? A mai kor technikai vívmányai, emberi gesztusokat helyettesítő eszközei képesek átkódolni a párkapcsolatok felé támasztott igényünket?

A munkám során gyakran teszem fel a kérdést a klienseimnek, hogy annak idején, amikor bejelentkeztek az anyakönyvi hivatalba, mit vártak el a házasságtól. Mit reméltek, miben lesz más az életük a továbbiakban? Hosszabb töprengés után jellemzően azt a választ kapom, hogy nem gondolkodtak ezen, nem volt elképzelésük vagy elvárásuk a jövővel kapcsolatban, inkább csak a jelen jó történéseire alapozva szerettek volna egy szinttel feljebb lépni. Teljesíteni, amit az élet elvár tőlük, hiszen a szerelem beteljesülése után jön az összeköltözés, az eljegyzés, a házasság és a gyerek. Aztán talán egy nagyobb lakás, autó, még egy gyerek, utazások, kutya vagy épp macska. Hajtotta őket valami, de a legtöbben nem tudják megnevezni, hogy mi volt az. Teret engedtek a tudattalanjukból eredő lendületnek. Arra a kérdésre, hogy számukra mitől több a házasság, mint egy párkapcsolat, szintén hosszas töprengés után szoktam választ kapni, és leggyakrabban a hűtlenség elkerülését emelik ki. A válaszok alapján olybá tűnhet, hogy a hűség biztosabban elérhető, ha papír is készül a két fél egybehangzó elköteleződéséről. Felkerülnek a gyűrűk, buliznak egyet hajnalig, és hipp-hopp, máris örökre létrejött a biztonsági háló a láthatatlan fonalból, amely összeköti őket.

Tényleg ekkora ereje lenne a házasság intézményének? Ahogy a friss kutatásokról szóló cikkeket olvasom, nincs ekkora biztosító ereje, akkor sem, ha templomi fogadalomra is sor került.

Nem titok, hogy a nagyszüleink, dédszüleink idejében egészen mást vártak a házasságtól a felek, mint amiket napjainkban megfogalmaz egy szerelmespár. A dédmamám házasságát nem a romantika mozgatta, noha eltöltött a dédapám mellett körülbelül negyvenöt évet. (A kapcsolat hossza valamiféle emelkedett szépség érzését keltheti bennünk, de sajnos pusztán az együtt töltött idő mennyisége alapján nem biggyeszthetjük oda a boldog szót is egy házasság elé.) Sokkal inkább az egymásra utaltság, a közös bevétel, a gyermekek neveléséhez, a gazdaság fenntartásához szükséges csapatmunka került az előtérbe. No és persze nem volt „divat” a válás. A nagymamám már beszámolt mindent elsöprő szerelemről is, de hasonlóan a dédmamámhoz, igazából ő is egyfajta zálogként tekintett a közös megegyezéssel kimondott igenre. Az életben maradás, a boldogulás, a gyerekek felnevelésének zálogaként. A videómegosztókon számos kisfilm található, ahol nyolcvanpluszos nénik, bácsik mesélnek a közös életükről, a kapcsolatuk fennmaradásáról, kiemelve, hogy nem kell mindent meghallani, amit a másik mond, és hogy el kell fogadni, hogy nem tudunk mindig jóban lenni a párunkkal. Tenni kell a dolgunkat, a többit pedig majd az idő megoldja.

Ezek a jótanácsok napjainkban idegenkedést válthatnak ki, főleg azokban, akik a párkapcsolatban mindig jól akarják érezni magukat, akiknek romantikus elképzeléseik vannak a véget nem érő, érdekes beszélgetésekről, az egymást fél szavakból való megértésről, az érintés élethosszig tartó varázsáról, és arról, hogy a jól megválasztott partnerrel kötött házasságban soha nincsenek konfliktusok, mindenki mindig elérhető érzelmileg, és szüntelenül a másik kedvét keresi.

Úgy hiszem, sokan szeretnék megtudni, hogy mi a tartós, boldog házasság titka. Az egyszerű válasz valahogy így szólhatna: tedd boldoggá a saját és a párod életét, és akkor mindennap mind a ketten érezni fogjátok az elégedettség édes ízét. De vajon megvalósítható ez?

Mindannyiunknak vannak elképzelései a boldog életről és a boldog házasságról. Leggyakrabban ugyan a hűség nyújtotta biztonságot említették elsőként a klienseim, de lássuk be, mégsem csak akkor és csak attól boldog egy kapcsolat, ha nem csalják meg egymást a felek.

Mikor vagyunk jól egy kapcsolatban? A párunk viselkedése, a párkapcsolatunk minősége dönti el, vagy az, amit magunkért teszünk? Esetleg mindezek együtt?

Ha fel akarjuk térképezni és pontosan megfogalmazni azt, hogy konkrétan mitől érezzük boldognak magunkat, előfordulhat, hogy nehezen boldogulunk megfelelő önismeret nélkül. Feltételezünk, a múltra hagyatkozunk a jelen szükségleteink ismerete nélkül. „Akkor voltam boldog, amikor jól megvoltam a párommal. Sokat nevettünk, jókat ettünk és gyakran összebújtunk. Szerelmes voltam, és gyönyörű volt a világ.” Vagy: „Akkor lennék boldog, ha a párommal többet nevetnénk, vagy mélyebb beszélgetéseket folytatnánk. Vagy ha 10 kilóval könnyebb lennék.” Azt viszont már nehezebb megfogalmazni, hogy itt és most hogyan kerülhetünk boldogabb állapotba.

Gyakran csak várjuk, hogy jobban érezzük magunkat. Hogy valaki tálcán kínálja a vágyott jó élményeket anélkül, hogy különösebben mozdulnunk kellene érte. Pedig ha tudnánk, hogy mennyi összetevője van az egyéni boldogságnak, akkor rájönnénk, hogy a passzív várakozás nem fogja elhozni a boldog életet. A boldogság mámorító, felpezsdítő érzéséért aktívan tenni kell. Fejben is és fizikailag is. Ha mást nem, legalább jól kell megválasztanunk a hozzáállásunkat, a nézőpontjainkat, a viszonyítási pontjainkat ahhoz, hogy olyan vegyületek termelődjenek a szervezetünkben, amelyek csökkentik a stressz-szintünket és növelik az örömérzetet, a sikeresség, a kötődés érzését. Mindemellett energiát kell fektetnünk a testmozgásba, a társas, baráti, családi kapcsolataink kialakításába vagy megtartásába, a szórakozásba, feltöltődésbe, és az általunk értelmesnek tekintett élet szerinti működésbe.

A boldogság pillanatát elérhetjük például egy-egy tárgy megvásárlásával, ugyanakkor a megszerzés után idővel ürességérzést is tapasztalhatunk, hiszen nem fogunk többé vágyakozni azért, amink már megvan. Ha megmásztuk a hegyet, és felértünk a fennsíkra, mi lesz az, ami tovább hajt? Ilyenkor egy következő lépés szükségeltetik, mégpedig a hála. Hálásnak kell tudnunk lenni azért, mert elértük a célt, és meg kell tanulnunk megbecsülni, nem pedig természetesnek venni az életünk jó pillanatait.

Így van ez a párkapcsolatban is. Lelkesen teperünk a vágyott személy figyelméért, mégis képesek vagyunk teljesen belekényelmesedni abba az állapotba, amikor már megszereztük és „birtokoljuk” őt. Legalábbis azt érezzük, hogy már biztonságban vagyunk, nem vágyakozunk tovább, nincs cél, amiért tepernünk kellene. Csakhogy egyáltalán nem vehetjük természetesnek, hogy csak mert a nekünk kedves személy valamikor igent mondott ránk és a velünk való kapcsolatra, az örökérvényű kijelentés, és mint egy jól megszokott fotel a nappaliban, mindig a rendelkezésünkre áll, bármikor elérhető.

Egy boldog párkapcsolat áldás. Egyes megfogalmazások szerint könnyebbé teszi az élet viharos napjait, megszínesíti a szürke mindennapokat, hátradőlhetünk benne, mintha egy hatalmas, pihe-puha felhőpamacsra feküdnénk, kipipálhatjuk a valahova tartozás érzését, otthonra lelhetünk benne. Természetes, hogy ha egyszer megízleljük megtartó erejét, akkor később a megszürkült és meggyengült kapcsolatban hiányérzetünk lesz, elégedetlenné válunk azzal, amit épp megélünk. Mélyebb, erősebb kötődésre vágyunk, szeretnénk visszakapni azt, amit elveszítettünk. Leginkább azt az énrészünket, amely annak idején olyan boldog volt, amikor még kerek volt a világ, elszálltak a félelmeink, és úgy éreztük, hogy a szerelem mindent elsöprő energiájával hegyeket vagyunk képesek megmozgatni.

A párkapcsolat kezdetén tele vagyunk jó megélésekkel, és kirajzolódik bennünk egy elképzelés, hogy a kapcsolatunkban létezés, a kettőnk dinamikája milyen előnyöket hoz majd a jövőben. Sok törődést fogunk kapni, megéljük a feltétel nélküli szeretetet, a figyelmet, nem kell egyedül küzdenünk az élet kihívásaival. Megértő, megtartó, feltöltő közeget vizionálunk, amely önmagunk legjobb verzióját hozza ki belőlünk. Imádjuk a szerelmünk szemén keresztül látni magunkat, hiszen bókjaival, kedvességével visszatükrözi a csodálatosságunkat.

Ám ha ilyen szép reményekkel vágunk bele, hogyan történhet, hogy mégsem ezt kapjuk?

A párkapcsolatban való viselkedésünk mintái összekapcsolhatóak a gyermekkorunk hiányaival, megszokott formáival. Ismerős mintázatokhoz, bánásmódhoz vonzódhatunk, még akkor is, ha az igényünk valójában eltér ezektől. Lehet, hogy kevés figyelmet kaptunk gyerekkorban, és sokkal többre van igényünk felnőttként, ám benne van a pakliban, hogy mégis egy ugyanolyan kevés figyelmet nyújtó személlyel fogunk kapcsolatba bonyolódni, mint amilyen kapcsolódást gyermekként a szüleinkkel megismertünk. Amíg a szerelem hormonjai feltuningolják a megéléseinket, rendben is leszünk. De később megtörténhet, hogy az a bizonyos kezdeti, „Hurrá, megtaláltam a lelki társam!” öröm átcsap egy hiányokkal teli valóságba, amely a későbbiek folyamán elégedetlenséget okoz.

Azt is gyakran látom, hogy amikor véget ér egy párkapcsolat, sokan az expárjuktól merőben eltérő partnert választanak következőnek, vagyis arra fókuszálnak a következő partner esetében, ami hiányzott az előző partner tulajdonságai közül. Ha például kevés figyelmet kaptunk a kapcsolatunkban, akkor könnyebben elcsábulunk egy olyan személlyel találkozva, aki képes figyelmes társaság lenni. Lehet, hogy az újonnan megismert személy más szempontokból nem igazán remekel, de ha az utóbbi időben megélt hiányunkra reagál, akkor nyert ügye lesz. Legalábbis egy ideig, hiszen ha szomjazunk, akkor ahhoz lépünk oda, akinél egy pohár víz van, és nem azt fogjuk választani, aki szendviccsel kínál. Ha túlkontrolláló partnerünk volt, akkor könnyen lehet, hogy gyorsan szerelembe esünk egy olyan személyre találva, aki laza, spontán, jól kezeli a távolságot, ám ha valójában igényeljük a közelséget, csak épp nem a kontrollált közelséget, akkor az új partner laza hozzáállása később gondokat okozhat.

De térjünk vissza a fejezet fő kérdéséhez, azaz hogy valóban képes-e megadni a párkapcsolat azt, amire igazán vágyunk.

Szegény párkapcsolatnak nincs könnyű dolga, hiszen a benne élő két fél igénye életszakaszonként változik. Még ha nem is szakít egy pár, a kapcsolatuknak akkor is szakaszonként meg kell újulnia ahhoz, hogy a közös táncuk gördülékeny és harmonikus legyen a felek változó, a korábbiaktól akár jócskán eltérő ritmusát követve.

Akkor tehát a tökéletes párkapcsolat nem is létezik? Megfigyeléseim szerint nem. Legalábbis nem azon a szinten, ahogyan a lányregényekben olvashatunk róla, bár tegyük hozzá, hogy a romantikus történetekben jellemzően csak addig követhetjük a főszereplők boldog szerelmi életét, ameddig egymásra találnak, és összekötik az életüket. Hogy a dolgos, szürke hétköznapokkal hogyan birkóznak meg, arról már nem szól a történet. Arról egy újabb, már sokkal kevésbé romantikus könyv születik, amelyben a házaspár már egymás agyára megy, és jóformán levegőt sem tudnak venni a másik kritikus megjegyzései nélkül. Ezeknek a történeteknek milyen kifutásuk szokott lenni? A sok veszekedés, egymás gáncsolásának befejezése érdekében a felek tanácsadásra mennek vagy elválnak, miközben legalább az egyiküknél már kibontakozóban van egy új szerelem, ezért nem megy át a lezárást követő gyászfolyamaton, hanem a fájdalmat az új impulzusokkal elfedve lép át az új fejezetbe.

A való életben viszont ritkán mennek ilyen simán a dolgok. De hogy is lehetne sima ügy az, amiben ennyi érzelem, múltból táplálkozó mintázat és ambivalencia van?

Párkapcsolati igényeink

Az interneten fellelhető népszerű cikkekből és a kommentekből az derül ki, hogy napjainkban a párkapcsolattól elvárjuk, hogy biztonságban tartson bennünket, hogy megélhessük benne a valahova tartozás érzését, hogy a társunkkal mindketten ugyanazt akarjuk az élettől, és hogy megnyugodhassunk, mert megtaláltuk azt a partnert, akivel együtt fogunk megöregedni, aki kiváló az ágyban, gondos a gyereknevelésben, ismeri minden gondolatunk, vágyunkat, félelmünket, és elfogad bennünket olyannak, amilyenek vagyunk. Mindemellett vágyunk arra, hogy a párunk szórakoztató egyéniség legyen, de megbízható és kiszámítható is. Értse, amit mondunk, ne kelljen magyaráznunk magunkat, az esetek túlnyomó részében pozitív válaszreakciókkal éljen, türelmes és proaktív legyen a mindennapok menedzselésében. Igazi csapattárs legyen, akivel félszavakból is értjük egymást, nem sértődik meg, ha elmondjuk az övétől eltérő véleményünket, és akivel egyformán szeretjük egymást. Akivel bátran és büszkén megjelenhetünk bármilyen rendezvényen, a főnökünk exkluzív vacsorájától kezdve a rockkoncertig. Aki gondoskodik rólunk, mi pedig gondoskodunk róla, és mindenki boldog. De vajon reálisan teljesíthetőek ezek az igények?

„Ha párkapcsolatban élek, akkor joggal várom el azt, hogy legyen kivel beszélgetnem, megosztanom a velem történt eseményeket. Figyelmet, törődést, testi-lelki biztonságot szeretnék megtapasztalni. Számomra fontos, hogy a választottam jól kijöjjön a családommal, mert én jóban vagyok a szüleimmel, testvéreimmel, de még az unokatestvéreimmel is. Szóval, legyen rugalmas, elfogadó és jólnevelt az, akit páromul választok. Legyünk egy hullámhosszon a fontosabb kérdésekben, mint például gyereknevelés, pénzbeosztás, politika, sport. Ha beteg vagyok, gondoskodjon rólam. Támogassa a karrieremet. A szexben legyen figyelmes, de férfiasan határozott is. Legyenek romantikus együttléteink, de ne utasítsa el a spontán vadságot sem. Hűséget várok el tőle, és őszinteséget. Nem baj, ha főzni nem tud, én úgyis szeretek és tudok is alkotni a konyhában. Ja, és ne legyen gond, hogy van egy cicám.”

(Gabriella, 32 éves)

„Én azt szeretném, ha a párkapcsolatban megélhetném az érzelmi biztonságot. Ne kelljen azon gondolkodnom, hogy meg fog-e csalni engem, még fontos-e neki a kapcsolatunk. Legyen a férfi nyílt, őszinte, de udvarias és illemtudó. Szeretnék felnézni rá, tehát tegyen meg minden olyat, ami becsülendő a szememben. Az anyagiak tekintetében a közös kassza a nyerő nálam, mert ez is a közös gondolkodást, az összeolvadást mutatja. Ha a humorérzékünk és a világnézetünk hasonló, akkor nagy baj nem lehet. Értékrendem alapján hozzám egy önismeretben gazdag, őszinte, szeretni szerető férfi illik, aki képes biztonságban tartani engem.”

(Amarilla, 41 éves)

„Nincs sok elvárásom, hogy milyen nővel éljek együtt. Legyen házias, meg ne flörtöljön, ha szórakozni megy a barátnőivel. Legyen önálló, de ne mindent egyedül akarjon megoldani, mert akkor azt érezteti velem, hogy rám nincs szükség. Ne kelljen engedélyt kérnem, ha a haverokkal sörözni megyek, és ne akarja, hogy félóránként SMS-t váltsunk. A csajos témákat hagyja a barátnői pletykaestre, és ne zavarja, ha focit nézek a tévében. A hűtőben lehessen húst tartani, ne csak salátán éljünk. Szeresse a szexet, de ne csak a kapcsolat elején hitesse el velem, hogy a testiség fontos az életében.”

(Róbert, 35 éves)

„A hozzám passzoló nő értelmes és fejlődni akaró. Nem kritizál, nem utasít, nem mártírkodik, hanem kér, elfogad, jelez. Nem duzzog, ha valami nem tetszik neki, hanem elmondja, hogy mit érez, mit gondol. Nevessen a vicceimen. Legyen őszinte önmagával és velem, az alapértékrendjében jelenjen meg a hűség, és ne adjon okot a féltékenységre, gyanakvásra.”

(Emil, 46 éves)

A párkapcsolati elvárások eme kis válogatásának konkrét elemei eltérőek lehetnek, de valami közös mégis fellelhető. Az elköteleződés, az összetartozás, a megértettség, a biztonság, a szeretet, a kiválasztottság és a kölcsönös támogatottság igénye.

Elvárások a házasságtól

Azt tapasztalom, hogy nemcsak a társadalmi elvárás, a családi történetek, hagyományok befolyásolják az elvárásainkat, hanem korosztályonként is eltér, hogy mit várnak a házasságtól a felek.

A fiatalok a szerelmük kinyilatkoztatását és örökérvényűségét, illetve a szexuális kizárólagosságot remélik, a kisgyermekes családok az anyagiak és a közös gyermeknevelés feladatainak megosztására fókuszálnak, míg az idősebb korosztály egyfajta életvégi társadalmi és gazdasági stabilitási igényt fogalmaz meg, továbbá hogy betegség esetén el tudjanak járni egymás nevében speciális, hivatalos helyzetekben.

Az utóbbi évtizedekben változást mutat az is, hogy a házasságkötés után milyen arányban használnak férjezett nevek a nők. Mára egyre jobban elterjedt, hogy a férj és a feleség vezetéknevének összekapcsolása mutatja a házassági státusz meglétét, és gyakran mindketten ezt a kettős vezetéknevet veszik fel. Vajon ez is annak a jele, hogy a régi házassági keretrendszert szétfeszítve új jelentést kezd kapni a házasság intézménye? Nem lepődnék meg, hiszen az előző generációk által működtetett házasságok és a napjainkban igényelt és elvárt házassági rendszer működése között egyre jobban tetten érhető a változás. Ha be tudnának nézni hozzánk az őseink, biztosan elképednének azon, hogy milyen személyre szabott elképzelések is bekerülhetnek a házasság ernyője alá.

A párkapcsolatot, házasságot tudatosan működtetni kell, életben kell tartani, mint ahogyan egy cserepes növényt. Ahhoz, hogy mindennap szemet gyönyörködtető, egészséges lehessen, és örömünket leljük benne, ahhoz először bele kell tennünk a gondoskodást. Ha tudjuk, hogy egy növény nem tűri jól a szárazságot, akkor öntözni fogjuk. Sokféle növény létezik, és mind egyedi törődést igényel, de ha azt látjuk rajta, hogy kókadni kezd, mindent megteszünk, hogy orvosoljuk a problémát, és nem várjuk, hogy majd magától megoldódik. Hasonlóan gondolhatunk a párkapcsolatra is, hiszen mi, benne élők hívjuk életre és határozzuk meg a növekedését, élettartamát. Tudatos gondozás nélkül viszont eltűnik az életünkből.

Akár úgy is gondolhatunk a párkapcsolatunkra, mint egy külön életet élő lényre: ha nem gondozzuk, megbetegszik, erőtlenné válik, pusztulásnak indul. Ám ha odafigyelünk rá, időt és energiát fordítunk a megtartására, akkor csodásan virulni fog. Hatással vagyunk a minőségére, és az időre, amíg az életünk része marad.

A Jaffa Kiadó könyveinek teljes választéka megvásárolható könyvesboltunkban:

1114 Budapest, Vásárhelyi Pál u. 10.

Felhasznált betűtípusok

Dosis – SIL Open Font License

EBGaramond – SIL Open Font License

Noto Serif – Apache License 2.0

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Vollkorn SC – SIL Open Font License