John Sandford

NEON PRÉDA

ULPIUS BARÁTI KÖR

BUDAPEST

A mű eredeti címe: Neon Prey

Fordította: Kovács Kristóf

Copyright © 2019, John Sandford

Hungarian Translation © Kovács Kristóf, 2023

© Művelt Nép Könyvkiadó, 2023

ISBN 9789635800087

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Becca Partridge-nek

ELSŐ FEJEZET

Sovány ember volt Deese, viszont villámgyors, szálkás izomzatú, és kegyetlen, akár egy agresszív orangután.
Az arca koponya, a bőre mintha rászáradt volna, mindössze egy fél tucat ránc a napbarnított homlokán enyhített valamit az összképen. A szeme fekete, az orra eredeti alakjára tán ő maga sem emlékezett már, annyiszor alakították át, ököllel, vagy bármivel, ami épp kéznél volt. A jobb vállán a tetoválás egy farkast ábrázolt, az agyarai között egy motoros fejével, a bal vállán lévő pedig egy Medúzát, miszerint ógörög mitológiai boszorkányt, köpködő kobrákkal haj gyanánt.

És az esze? Amennyi a melójához kellett, annyi volt neki.

Aki a közelébe került, azonnal hátralépett: Deese bűzlött. Ő maga erről nem tudott, a többiek pedig nem árulták el neki, mert… mert Deese az Deese volt. A főnöke azt állította, hogy Deese szaga olyan, mint a görényszar, márpedig a főnök értett hozzá, két ölbeli görényt tartott házi kedvencként.

* * *

AHOGY A DÉL szülöttei általában, Deese is jelentős grillszakértőnek mondhatta magát: csak mestermű kerülhetett ki a kezei alól. A húsokat finoman megkenegette szűz olívaolajjal, aztán megszórta kóser sóval, egyenest Louisiana sóbányáinak mélyéről, utána durvára őrölt fekete borssal; végül pedig egy különleges fűszerkeverékkel. Utóbbit a feltalálói nem grillezéshez szánták, de a grillezéshez minden megfelel. A szükséges hőhatásról barackfa gondoskodott, a hasábokat egy Georgia állambeli favágó szállította, aki Baton Rouge-ban, egy ottani termelői piacon kínálgatta a portékáját.

Kivette a hússzeleteket a hűtőből, hosszában vágta ketté mindegyiket, hogy két hosszúkás, vékony steaket kapjon. Egy sütőformával letakarta a steakeket, és a konyha padlóján hagyta, hogy megvédje őket a legyek támadásaitól, amíg a hús megérik a sütésre. Úgy saccolta, hogy a lehető legforróbb lángra lesz szükség: ha azt megkapta, már csak négy percig kell grilleznie a húst, minél közelebb a parázshoz, hogy közepesen átsütöttre sikeredjen.

Az örege valószínűleg lekevert volna egyet, ha meglátja, hogy bolti szószt önt a tányérjára, és igaza is lenne, a túl sok szósz egyszerűen hazavágja a steaket, de hát ha egyszer ő így szereti! De persze az is előfordult néhanapján, hogy steak helyett egy darab nyers májjal kényeztette magát: hagymát vágott hozzá, aztán begyűrte a sütőbe, és amikor kész lett, ketchuppal öntötte nyakon.

A FŐZÉS olyan volt Deese szemében – bár ő sose gondolta így –, mint a meditáció, illetve nem egészen olyan, mert a meditációt azt a hippiknek találták ki, a hippik pedig azok közé a félresikerült lények közé tartoztak, akiket az ember lelök a járdáról, ha szembejönnek vele. Ma este arról az emberről meditált, illetve nem, akinek el kell látnia a baját, mert erre bérelték fel. Nem kell megölni, csak ellátni a baját. Igen ám, csakhogy bajt ellátni néha nehezebb, mint ölni.

Ha arra bérelték fel, hogy öljön, akkor egyszerűen odasétált az illetőhöz, egy közönéges, utcai pisztollyal, mely utóbbit aztán bedobta a legközelebbi csatornanyílásba.
A holttestet általában ott hagyta, ahová esett: ám, ha úgy szólt a megbízatás, hogy a célpontnak el kell tűnnie, akkor valamivel többet kellett tervezgetnie, de küzdelemre jobbára ilyenkor sem került sor. Lelőtte a célpontot, felpakolta a seggét a kisteherautó platójára, aztán irány a háza mögötti mocsár, ahol megszabadult a hullától.

Ha az a feladat, hogy ellásd valakinek a baját, ellentétben azzal, hogy kinyírd a csávót – vagy a csajt –, akkor lesz egy problémád: az élve maradt tanú. Ennek a problémának egy megoldása van: hozd a szószátyár tanú tudomására, hogy van ám sokkal rosszabb is, mintha ellátják az ember baját.

Deese a mostani feladata előtt a következő párbeszédet folytatta a főnökével:

– Láb?

– Nem, hagyd békén a lábát. Attól csak sántikálni fog
– ütögette meg a simára borotvált állát a főnök: a két bokája közt az ölbeli görénye mocorgott. – Nekem valami olyasmi kell, ami jól látható, szóval inkább a karjait kellene megdolgoznod. Ha, mondjuk, egy évig úgy nézne ki, mint aki belenyúlt a faaprítóba.

– A karokkal csak a baj van – hümmögte Deese. – Ahhoz előbb le kell csapni a delikvenst. Ha meg lecsaptad, de amúgy istenesen, akkor lehet, hogy föl se kel többé.

– Hát akkor leszel szíves vigyázni. Vissza akarom kapni a pénzemet. Sőt, mindenkitől vissza akarom kapni a pénzemet, ahhoz meg jól jön egy ilyen lecke mindenkinek. Szóval karok.

– Oké – törődött bele a megváltoztathatatlanba Deese. – Ha karokat akarsz, karokat kapsz.

* * *

A KAROKKAL viszont tényleg csak a baj van: verekedés közben repkednek ide-oda, márpedig erre nincs mindig idő, ha az ember tisztességes munkát akar végezni. Verekedésről tehát szó se lehet. Meglepetésszerű támadás, ütés az arcba, ami a földre küldi a célpontot, utána ráállni a karjára, bedarálni a kézfejét, aztán, ha marad rá idő, ugyanezt eljátszani a másik karral és kézfejjel, végül isten veled, és távozás.

A terepet már felderítette: a célpont egyedül él, tehát holtbiztos, hogy ő maga nyit ajtót. Kellő ügyességgel már az ajtóban le lehet rendezni az egészet. Csak azt kell figyelni, hogy egyedül van-e, amikor hazajön: és ha igen, lehet bekopogtatni, a híres-nevezetes kisfröccskopogással, hogyaszongya KÉT DECI SZÓDA (szün) ÉS BOR, azaz:TÁ-TITI TÁ-TÁ (szün) TÁ-TÁ.

Az efféle kopogás lefegyverez bárkit. Ha finoman kopogtatjuk, azt hiszik, egy nő akar beljebb kerülni: és a kiszemelt áldozat, bizonyos Howell Paine, jelentős pinabubus hírében áll.

FELTETTE A hússzeleteket a grillre, művészien elrendezte őket a művészien elrendezett hasábok fölött; aztán, hogy ezzel megvolt, visszatért a házba, és előbányászta a sétabotját az előszobai szekrényből.

Egy sétabotszaküzletben vette Londonban, Angliában: egyszer ott vakációzott, éspedig azért, mert egy Fatökű nevű illető mindenáron találkozni akart vele. Ez a Fatökű azzal érdemelte ki a nevét, hogy egy karatebajnok egyszer tökön rúgta – neki azonban a szeme se rebbent. Mesterségére nézve bérgyilkos volt, kiváló szakembernek tartották szakmaszerte.

Deese szerencséjére ez a Fatökű valahogy leejtette magát egy New Orleans-i belvárosi szálloda átriumában, és szörnyethalt, mielőtt Deese nyomára bukkant volna – bár ez azért nem csupán a szerencsének volt köszönhető: inkább annak, hogy később az illetőt, aki felbérelte Fatökűt Deese ellen, a saját alulfizetett testőrei halálra rugdosták. Nevezett testőrök tanúi voltak annak is, ahogy Fatökű a halálába zuhan. A tanulság pedig, amit az összes seggfej, aki testőröket tart, jobb, ha megszívlel, a következő: ha testőreid vannak, fizesd meg őket tisztességesen, mielőtt valaki többet kínálna nálad.

MEGSUHINTOTTA a botot, először előre, aztán hátra, hogy újra a kezébe idézze az érzést. A sétabotot európai arisztokraták találták fel: ezzel helyettesítették a kardot. A sétabotok jobbára kecses, elegáns jószágok – ám fegyvernek is fényesen beválnak, kivált verekedések esetén.

1856-ban a Kongresszus egyik képviselője, Délről, bizonyos Preston Brooks, laposra vert egy Charles Sumner nevű szenátort, a rabszolgaság eltörlésének hívét, aki egy beszédében azt találta állítani, hogy egy szenátortársa Dél-Karolinából, aki a rabszolgaság pártján állt, „túl sok lovagregényt olvasott, és önmagát is a becsület és a bátorság lovagjának hiszi: de közben szeretőt tart, szeretőt, akit mindenki más rusnyának lát, ám szenátortársam szemében maga a gyönyörűség; a világ felháborodik feslett erkölcsei láttán, csak ő látja makulátlan erényűnek. Igen, a szajháról, a rabszolgaságról beszélek.”

Évekbe telt, míg Sumner felépült a verés után. Deese, nem lévén történész, természetesen mit sem tudott erről – viszont azzal, hogy mire jó egy sétabot, nagyon is tisztában volt.

Deese sétabotja kávébarna keményfából készült, a fogója egy gömb volt, belül ólommal megerősítve, a nyele pedig fémbetétes. Akit megütöttek vele, úgy érezhette magát, mint akit kalapáccsal találtak el, méghozzá jó méteres nyelű kalapáccsal.

Behunyta a szemét, maga elé képzelte a merényletet, ahogy ráközelít az áldozatára, aztán azt is, ahogy angolosan távozik utána. Howell Paine járt a fejében – egészen addig, míg a grillen sülő hús illata ki nem szakította az álmodozásból.

Fáradt volt szegény Deese, holtfáradt. Ma már megölt egy fiatal nőt, aztán elásta a holttestét, alig egy órája. Most meg ez a Howell Paine. Csak a meló, mindig csak az az átkozott meló.

HOWELL PAINE egy belvárosi tánc- és kokainpalotában belebotlott egy negyvenes, ám az életkorát meghazudtolóan virgonc menyecskébe, és pillanatnyilag az asszonyka jó hatméteres, válásból rámaradt jachtján töltötte az időt, így aztán Deese, jóllehet négyszer is becsengetett hozzá, egyszer sem találta otthon.

Csakhogy az asszonyka követelőzőbbnek bizonyult, mint amennyit Paine teljesíteni tudott – bár küzdött, akár az oroszlán. Végül otthagyta az asszonyt, hadd horkoljon egyedül, ő pedig mezítláb kiszökött a jachtról. Csak egy pillanatra állt meg, hogy ellopjon két üveg tizennyolc éves Macallan whiskyt, továbbá a volt férj tizennyolc karátos arany karkötőjét.

Gyűrött, ám égszínkék kreppöltönyben, fehér ingben, és sötétkék sportcipőben rohant végig a mólón, a végénél parkoló Volkswagenjéhez, bepattant, és repülőrajttal elindult.

Csak Hyman vendéglőjénél állt meg, egy sonkás-cheddar sajtos szendvicsre, meg arra, hogy sebtiben átolvassa a Times-Picayune híreit, aztán hazament. Paine lakása a város egyik, most még középosztályi, de hamarosan alighanem elgettósodó negyedében volt: élénkzöldre festett, kétemeletes betonpanel, a külső folyosóra nyíló, a színskála összes színében pompázó ajtókkal. Szép kis ház volt amúgy, legalábbis első látásra, a másodikra azonban már bárki észrevehette, hogy megfulladsz odabent, ha az ablakba aggatott légkondi elromlik, a lépcsőházban pedig rozsdafoltok kandikáltak elő a málló vakolat alól.

Szerencséje volt, a közelben talált egy ingyenes parkolóhelyet. Kiszállt, elindult a bejárat felé, kétlépésenként egy-egy szerelmetes pillantást vetett a csuklóját ékesítő karperecre. Deese, aki már épp indulni készült, egy ilyen pillantáskor vette észre. Végignézte, ahogy Paine felkapaszkodik a lépcsőn a másodikra, majd benyit a lakásba, a kezében egy barna zacskóval, a bajsza alatt fütyörészve.

Deese gyűlölte a fütyörészőket.

Most vagy soha, villant át a fején, igaz, az éjjel jobb lenne, de hát ez a Paine jóformán sosincs otthon, és éjszakára biztos megint elmenne hazulról. Aztán meg, ha minden úgy megy, ahogy eltervezte, a móresre tanítás java része amúgy is bent zajlik majd, a lakásban, az utcáról nem láthatja meg őket senki.

Neki is szerencséje volt, ő is talált parkolóhelyet. Felkapta a botját, felkapaszkodott a lépcsőn, végigkutyagolt a folyosón, megállt Paine ajtaja előtt.

De még nem kopogtatott be. Hátrafordult, áthajolt a korláton, kinézett az utcára, egy teljes percig nézte, tanúkat keresett, de nem látott senkit, egyedül egy tigriscsíkos macskát, de azt is csak egy pillanatig, aztán a macska eltűnt egy bokorban. Igaz, a szomszédos lakásban lehetett valaki, mert az ajtó mögül sülő szalonna illata áradt; de aki szalonnát süt, az valószínűleg nem fog előrohanni, bármi gyanúsat halljon is odakintről.

Előráncigálta a símaszkot a zsebéből, az arcára húzta, visszafordult az ajtó felé. Bekopogott, felemelte a sétabotot és felkészült rá, hogy berúgja az ajtót: de, mint a tökéletesen előkészített tervek általában, ez sem alakult pontosan úgy, ahogyan előkészítették.

MAGA A KOPOGÁS maga volt a tökély: TÁ-TITI TÁ-TÁ (szün) TÁ-TÁ. Paine épp ekkor vette ki a két Macallan-üveget a papírzacskóból: az egyik még a kezében volt, amikor meghallotta a kopogást. Nyilván a nő a szomszédból, gondolta, néha, ha épp nem akadt senki gazdagabb, megosztotta vele az ágyát. Tisztában volt vele, hogy a nő ugyanezt csinálja, no de semmi baj, attól ez még civilizált kapcsolat, két felnőtt ember között.

Kissé távolabb állt az ajtótól, mint általában, amikor kinyitotta: talán ennek köszönhette, hogy amikor Deese berúgta az ajtót, és a sétabotját az arca felé suhintotta, ki tudta védeni az ütést, a kellő pillanatban felemelt whiskysüveggel. Az üveg azonnal ripityára tört, cserepek röpködtek a levegőben, felsebezve Paine arcát. Paine felordított a fájdalomtól és a dühtől, és a kezében maradt üvegvéggel Deese felé döfött. Deese egy kissé bizonytalanul állt a lábán, miután az illető, akire lesújtott a sétabotjával, távolabb állt annál, amire ő számított – ám egy másodperc törtrésze is elég volt, hogy összeszedje magát. Ezt a törtrészt használta ki Paine, hogy az üvegcseréppel Deese szemét vegye célba.

Deese elhajolt, de az üveg vége így is felhasította a símaszkját, és alatta a fejbőrét. Vérfoltok pettyezték be a falat, vér csorgott Deese szemébe. Paine egy pillanatra elbizonytalanodott a vér látványától, amely pillanat épp elegendőnek bizonyult Deese számára, hogy újra lesújtson a bottal, ezúttal Paine karjára, arra, amelyikben az üveget tartotta.

Paine megint felordított a fájdalomtól: eltört a karja. Az üveg, illetve a maradványa, elrepült valahova messzire. Paine a sértetlen karjával elkapta Deese-t az ingénél fogva, és lódított rajta egyet. Deese hátrahőkölt: kapott egy elefántpuszit a díványtól, erre lezöttyent rá, viszont a bot a kezében maradt, és ezúttal Paine arcát találta el vele – és Paine a földre zuhant. Deese felkelt a díványról, és egyszer, kétszer, aztán harmadszor is rásózott Paine hátára, végül rátérdelt a törött karjára, amivel újabb jajkiáltást csalt ki Paine-ből.

– A kurva anyád! – viszonozta a kiáltást Deese.

Most a törött kar végét, Paine kezét vette munkába: a bot gömbölyű végével rásózott egyszer, kétszer, aztán harmadszor is, végül egy rúgással a hátára fordította Paine-t. Paine épp idejében emelte fel a sértetlenül maradt karját, hogy felfogja a következő ütést, ám így már ez a karja is eltört. Ráadásul Deese most erre a karjára térdelt rá, és ütötte, és ütötte, míg szilánkokra nem tört az összes csont odabent. Vérzett Deese is, pedig erre aligha számított.
A kurva anyád, a kurva anyád, mellékelt minden ütéshez egy üvöltést. Paine oldalvást fordult. Ő már nem üvöltött, ereje sem maradt hozzá: kis híján megfulladt a fájdalomtól. Annyit azonban észrevett, hogy Deese nadrágszára felcsúszott. Egyéb fegyvere nem lévén, hát, akár a veszett hiúz, oldalt fordította a fejét, és a fogát Deese lábszárába mélyesztette.

Most Deese vonított fel fájdalmában; és ezzel egy időben egy minden eddiginél keményebb ütést vitt be Paine fejére, aki a Deese lábából kiharapott jókora húsdarabbal a szájában gurult odább. Gurult volna tovább is, de Deese nem hagyta: újabb „kurva anyád” kiáltásokkal Paine-re vetette magát, és istenesen megsorozta a sétabotjával a hátát és a karját. Úgy belejött, és úgy felajzotta a szájába és szemébe szivárgó vér – a saját vére! –, hogy néhány másodpercig észre se vette: egy fiatal nő áll az ajtóban, és őket bámulja, kikerekedett szemmel.

Felemelkedett, végigmérte a nőt, aki elrohant. Deese utánavetette magát, de még el se érte az ajtót, amikor elbotlott egy díványpárnában a padlón: a feje nagyot csattant a dívány karfáján. Tántorogva, de talpra állt, elbotorkált az ajtóig, kezében a sétabotjával: végignézett a folyosón – és nem látott senkit.

Mindegy, hová ment, gondolta Deese, akárhová is, az biztos, hogy kihívja a zsarukat. Nem, ez nem az „élni és élni hagyni” világa: hétszentség, hogy a nő most épp a mobilját szorongatja. Visszanézett a lakásba: Paine a szőnyegen feküdt, mozdulatlanul, körös-körül vér, mindenütt. Talán túl nagyot ütöttem rá, futott át Deese fején. Hát igen, ha belelendül az ember, hát belelendül.

Ideje lenne lelépni innét…

Félig kocogva, félig sántikálva ment vissza az autóhoz, útközben kitörölte a vért a szeméből. A nőt sehol sem látta, nem tért vissza a folyosóra, a kezében a mobiljával, hogy videót vegyen fel a jelenetről, videót, amivel az akasztófára juttathatná.

Azért a zsaruk még aznap a tiszteletüket tették nála.

Addigra már feltakarított mindent, de aztán feltűrték a nadrágszárát, letépték a frissiben felragasztott leukoplasztot, és megtalálták alatta a féltenyérnyi, kiharapott bemélyedést.

Ilyenkor nincs mit mondani, legfeljebb azt, hogy „ügyvédet akarok”.

OKÉ.

Hét hónappal később.

Két porlepte, sötétkék Chevy Tahoe kanyarodott le a Louisiana 405-ös útról, hátat fordítva a Mississippi folyónak és partvidékének, hogy bevegye magát a fekete gyapotföldek, meg a fák közé. Jó negyed mérföldet mehettek, aztán lassítottak egy földes mellékút mellett. Rae Givens, az első kocsi vezetője, lenézett az útra.

– Biztos vagy benne, hogy ez az? – kérdezte. – Mert tisztára, mintha a dzsungelben kötöttünk volna ki.

– Várj, utánanézek – kapta elő a mobilját a társa, Bob Matees. – A GPS szerint igen. És ha jól látom, a műholdkép szerint is.

– Nem szívesen éjszakáznék itt – jártatta körbe a tekintetét a terepen Rae –, ezek a szúnyogok akkorák, mint egy varjú.

– Délben se lehet sokkal jobb, már most kurva meleg van – tódította Bob. Délelőtt tíz óra volt csak, és a nyár sem érkezett még meg, de máris majd bele lehetett pusztulni a hőségbe.

– A kurva meleg még mindig jobb, mint egy meleg kurva – vette elő a rapperakcentusát Rae, a majd száznyolcvan centis fekete csaj, aki művészettörténetből diplomázott a Connecticuti Egyetemen, ahol amúgy mellékesen betonhátvéd volt az egyetemi kosárlabdacsapatban.

– Említettem már a kígyókat? – kérdezte Bob, a testes fehér csávó, lágy délies kiejtéssel: ő birkózó volt valaha, az Oklahomai Egyetem színeiben versenyzett.

– Nem, és ne is – torkolta le Rae. – Inkább azt nyögd ki, hol kell lekanyarodnunk.

– Egy olyan… száz méter még.

Nem volt semmi különös ismertetőjele annak, hogy itt kell lekanyarodniuk, mégis észrevették a mellékútról nyíló, még keskenyebb mellékutat – amelynek a végén egy nyugdíjas korú Ford F-150-es kisteherautót pillantottak meg, ponyvával fedett raktérrel.

Felnyílt a ponyva, egy férfi nézett ki alóla. Mögötte egy priccset lehetett látni, azzal szemben pedig egy aprócska tévét, nyuszifülantennával. A sovány, középmagas, rövidre nyírt ősz hajú férfi, rövid ujjú kék ingben, agyonhordott farmerban, a lábán csizmával, végignézte, nem kevés gyanakvással a tekintetében, ahogy a két nagyra nőtt Chevy leparkol.

Az első Chevyből Bob és Rae szállt ki. Mindkettejükön kék trikó feszült, elöl-hátul U.S. MARSHAL felirattal, alatta terepmintás gyakorlónadrág, a lábukon katonai bakancs, a derékszíjukon a szövetségi seriffek jelvénye, és a pisztoly.

– Hogy s mint? – köszönt oda Bob a férfinak.

– Már csak megvolnék, jóuram.

– Errefelé lakik?

– Éppenséggel éppen itt, uram – ütögette meg a férfi a Ford oldalát. – Idejöttem, hátha találok melót az olajmezőkön – folytatta, a Mississippi túlpartjára, az ottani, szinte egymásba érő olajkutakra utalva; bár az olajmezőket „ollajfődeknek” hívta, ahogy Texasban szokás –, és azóta ez az én főhadiszállásom, tudja.

– Hát sok szerencsét – szólalt meg Rae is. – Aztán, mondja, ismeri az úriembert, aki ott lent, az út végénél lakik?

– Nem igazán mondhatnám, hogy ismerem, asszonyom. Tudja, én csak harmadik napja lakom itt, és hol itt vagyok, hol meg nem, de nem láttam senkit arrafelé, se jönni, se menni. Kivéve azt a színes bőrű hölgyet, aki minden áldott reggel odajár. Most is ott van.

A második Chevyből egy újabb zsaru szállt ki, bézs színű trikóban, zöld katonanadrágban, csizmában, az orrán keskeny napszemüveggel, a kobakján baseballsapkában, amelyet elöl egy fekete-fehér amerikai zászló ékesített. Őt egy negyedik férfi követte, az utasülésről szállt ki: magas, fekete hajú, kék szemű, napbarnított bőrű, akár a helyi cajun populáció egyik példányának is beillene. Ő civilben volt, bézs nadrágban, hosszú ujjú kék ingben, a sapkáján a New Orleans Saints logójával – és fényesre pucovált mokaszin volt a lábán. A kezében teknőckeretes napszemüveget tartott, de ahogy kiszállt, azonnal az orrára illesztette.

– Na, mi legyen? – kérdezte az egyenruhás jövevény, ahogy ő és a társa odaértek a többiekhez.

– Ez az úr – mutatott a Ford lakójára Rae – három napja költözött ide, hol itt van, hol nincs itt, de még nem látott senki se jönni, se menni, csak egy fekete nőt. Úgyhogy az lesz a legjobb, ha mi magunk nézünk utána.

– Hurrá! – rikkantotta el magát a harmadik egyenruhás, ahogy a katonák szokták a háborús filmekben. Mentségére annyit, hogy leszerelt kommandós volt, és a hangjában bujkált egy kis gúny is. Visszament a Chevyjéhez, felnyitotta a hátsó ajtaját.

Rae szintúgy: ő, Bob, és a harmadik egyenruhás golyóálló mellényt vettek fel, és sisakot. Az öltönyös visszaült a kocsiba, abban volt légkondi; magára is csukta az ajtót.
Az egyenruhások közül ketten M15-ös félautomatával fegyverkeztek fel, Rae a teljesen automata M4-es mellett döntött. Szinte oda se figyelve ellenőrizték a fegyvereiket, aztán, hogy mindenki mindent rendben talált, elindultak volna.

– Valami gazember lakik ottan? – állította meg őket a Ford gazdájának kérdése.

– Az, egy nehézsúlyú rohadék – bólogatott Rae. – De ha nem mozdul innét, nem lesz semmi baja. Sőt, az még jobb lenne, ha egy kicsit odábbgurulna a kocsijával.

– Igen, az lesz a legjobb – törődött bele a sorsába a férfi.

Alig tettek néhány lépést, már hallották is, ahogy az F-150-es repülőrajttal indít, és eltűnik a mellékúton.
– Lelépett az olajosunk – mormolta Rae.

– Most akkor begyűjtjük Deese seggét – mormolta a telefonját bámulva Bob. – Bár az is lehet, hogy meglép, és akkor mégsem gyűjtjük be a seggét. De akár így, akár úgy, utána irány New Orleans, ott Tremanty kiszáll, mi pedig keresünk egy vendéglőt, ahol ráklevest főznek, annak épp most van szezonja. Nyam, nyam.

Tremanty a kék inges volt, amúgy az FBI ügynöke: annak idején ő tartóztatta le Clayton Deese-t, éspedig „zsarolás céljából elkövetett, halálos fegyverrel való támadás” gyanújával: ez a cirkalmas fogalmazás azt rejtette magában, hogy a szart is kiverte Howell Paine-ből. Szó, ami szó, miután Deese otthagyta, Paine nyüszített a fájdalomtól, a kezében szilánkokra törtek a csontok, a röntgenképen úgy nézett ki, mint egy zokni, tele miniatűr golflabdával.

Paine ugyanis tartozott pár ezer dollárral egy Roger „Rog” Smith nevű uzsorásnak, és esze ágában sem volt megadni, pedig lett volna miből; ám többen is hallották a kijelentését, miszerint „Smith bekaphatja”. Vagyis meg kellett leckéztetni, ami meg is történt, annak rendje és módja szerint, minek következtében Paine, mármint ami megmaradt belőle, ez idő tájt a szövetségi tanúvédelmi program vendégszeretetét élvezte, és élvezni fogja, addig, míg el nem kezdődik Deese pere. Tremanty igazán nem is Deese-re vadászott, hanem a megbízójára, de azt remélte, hogy Deese majd feldobja. Végül is előreláthatólag tizenöt év egy szövetségi börtönben, az bárkinek megoldja
a nyelvét.

Csak hát sajnos Deese óvadékkal szabadlábra került, a tárgyalásán meg se jelent, a csuklójára szerelt nyomkövető pedig már három nappal korábban elhallgatott. Igaz, ettől még elkaphatták volna… csak hát sajnos, a bürokrácia.

Az úton Deese háza felé Bob vezetett, Rae a gépfegyvert tartotta magánál.

– Harmadik napja nem tudjuk, hogy hol van – szólalt meg Rae. – Akár Ausztráliába is eljuthatott azóta. Bevehette magát a hegyek közé.

– Nem is tudtam, hogy vannak hegyek Ausztráliában – akadékoskodott Bob.

– Biztos, hogy vannak, síelőket indítottak az olimpián.

– Az is lehet, hogy meghalt – vonta meg a vállát Bob.
– Mármint Deese, nem a síelők.

– Lehet – bólintott Rae –, de Tremanty szerint Deese a legrohadtabb rohadék Roger Smith emberei között. Azt akarja, hogy Deese mindig bevethető legyen. Szerinte Deese az az ember, aki talán ki tud bújni a büntetés alól. Végül is nem véletlenül becézik McConnell bírót Kápé bírónak.

– Tremanty szerint – tátotta el a száját Bob. – Mi van, FBI-ügynökökkel kávézgatunk? Összeszűrjük a levet Tremanty ügynökkel?

– Összeülünk, nem összeszűrünk, tökfej – igazította helyre Rae. Az efféle bevetéseken mindig feszült volt kicsit. Most a gépfegyvere szíjával igyekezett csillapítani, azt ütögette a markolathoz, annak a kattogása kísérte a beszélgetésüket.

– Összeülünk, ha hivatalos az ügy – makacskodott Bob –, és összeszűrjük, ha…

– Szállj le rólam, hülyegyerek – állította le Rae. – Na, megérkeztünk.

DEESE HÁZA inkább alacsony, ütött-kopott viskó volt, mint ház, fenyőfadeszkákból épült, a deszkákat sötétre festette a napfény meg a szél. Látszatra legalább százévesnek tűnt, holott 1999-ben készült el, egy betonfödémre, a helyi telekkönyv adatai szerint.

Tornáca is volt, méghozzá az épület teljes szélességében, nagyjából fél méterrel a talajszint felett. Nagyjából a tornác közepe táján nyílt a házba vezető ajtó, a két oldalán egy-egy napszítta, eredetileg zöld kerti székkel. Mire ezeket megállapították, megérkezett a második Chevy is, a harmadik zsaru pattant ki belőle, és elrohant a ház mögé, míg Bob és Rae elölről támadtak, az ablakokat fürkészve, hátha megmoccan odabent valaki. Előre szegezték a fegyverüket, kibiztosították, az ujjuk a ravasz fölött lebegett.

– Mr. Deese – vágott át a tornácon Rae, hogy ököllel megdöngesse az ajtót –, Mr. Deese!

Bob nem követte, megállt a tornác előtt, az ablakokat fürkészte, de a fegyvere csövét már az ajtó felé fordította.

Odabentről nem kaptak választ. Bob közelebb lépett, megállt a tornácra vezető lépcső aljában.

– Felkészültél? – kérdezte.

– Fel – bólintott Rae.

Bob is felkészült: arra, hogy berúgja az ajtót – ám ekkor az ajtó megmoccant. – Vigyázz az ajtónál! – süvített fel Bob hangja.

Az ajtó kinyílt, ha csak résnyire is. Egy kerek arcú fekete nő dugta ki rajta a fejét.

– Mr. Deese nincsen idehaza – rebegte Rae, pontosabban Rae fegyverének csöve felé.

– Hát akkor hol van?

– Azt én nem tudom. Elment.

– Legyen szíves, lépjen hátra, asszonyom – szólt közbe Bob.

Mentek, amerre a fegyverük csöve vezette őket, keresztül a házon. Sötét volt bent, és hűvös. Mentek tovább, a ház hátuljába, kikiabáltak a hátulról közelítő kollégának, aztán kinyitották a hátsó ajtót, hogy őt is beengedjék. A házat már hármasban kutatták át.

A fekete nő, Carolanne Pouter, heti három napot dolgozott itt, takarítóként, de ő mosta Deese ruháit, intézte a bevásárlásokat, nyírta a füvet – és tartotta szemmel a házat, amíg Deese úton volt.

– Azt nem említette, hogy hová ment? – kérdezte Bob.

– Nem, uram. Nem mondja meg soha – nézett végig a nő a zsaruk egyeningén. – De mostan nem úgy volt, mint máskor, mert mostan két álló napon át égetett valamiféle papírokat, ott, hátul. Előtte meg három hétig folyamatosan jött és ment, aztán felpakolta a csomagjait, de az összeset, a furgonjára, és elvitte. De még a cowboycsizmáit is, nekem meg azt mondta, zárjak be, és adott ötszáz dollárt, hogy hat hónapig őrizzem a házat, amit meg is tettem, ahogy dukál.

– Van Mr. Deese-nek – lépett be Tremanty ügynök is – irodája a házban? Vagy bármije, ahol el tudja rejteni a papírjait?

– Van, uram, odafönt, rögtön a hálószobája mellett.

– Jó lenne – fordult Bobhoz Tremanty –, ha kimennél Pouter kisasszonnyal az udvarra, hogy megmutassa, hol égette el azokat a papírokat. Hátha maradt még belőlük valami. Én addig megnézem az irodát.

Elindult felfelé a falépcsőn, Rae a nyomában.

– Az egész ház fenyődeszkákból épült – fordult hátra Tremanty. – Nem is értem, miért nem gyújtotta fel, ha egyszer menekülnie kellett, egy pillanat alatt leégett volna.

Deese irodája kicsi volt, mindössze egyetlen ablakkal, az is a hátsó kert mögötti dzsungelre nézett. A berendezése egy filléres íróasztalból állt, olyasféléből, amit a barkácsáruházakban lehet kapni, meg két üres iratszekrényből. Sehol egy rejtekhely titkolni való iratok számára, a zsaruk nem is töltöttek itt öt másodpercnél többet, és már végeztek is a kutatással.

– Szóval lelépett – sóhajtott fel Tremanty –, és nem hinném, hogy egykettőre megtalálnánk.

– Kiváló detektívmunka – ismerte el Rae –, ahhoz képest, hogy egy perce sincs, hogy bejöttünk.

– Ráadásul találtam valamit, amit te észre se vettél
– vágott vissza Tremanty. Tényleg jóképű férfi volt, annyira, hogy Rae, amikor először meglátta, kénytelen volt beharapni az ajkát. – Itt, az asztalon.

Rae odalépett az asztalhoz. Deese leszerelt nyomkövetője volt az, egy fehér papírlapon hevert, a papíron a következő, nyilvánvalóan Tremantynak címzett üzenettel: Kapjátok be!

– Nahát, milyen neveletlen – csóválta a fejét Rae.

KINT, AZ UDVARON Bob, a másik zsaru, és Pouter egy méretes olajoshordót álltak körül, ebben égette el Deese az iratait. Bob egy majd kétméteres vasrudat talált a hordó mellett. Felkapta, és megkeverte a hamut a hordóban – de nem talált semmit, csak a hamut. Deese alapos munkát végzett, úgy eltüntetett mindent, hogy egy fia használható nyom sem maradt.

Épp visszamentek volna a házba, amikor felbukkant Rae, és a nyomában Tremanty.

– Nincs itt, csak hamu – adta le a jelentését Bob. – Semmi használható.

– Igen, tisztességesen feltakarított maga után – elégedetlenkedett Rae. – Volt Mr. Deese-nek – fordult Pouterhez – számítógépe?

– Volt neki, asszonyom, meg nyomtatója is. Régi jószág volt mindkettő, de működtek még tisztességgel. Elvitte azokat is.

– Azt láttuk – mordult rá Tremanty.

Otthagyta őket, elindult, hogy körüljárja a házat.

– Találtam egy kitaposott ösvényt – mondta, ahogy visszatért –, a fák közé vezet. Járjuk végig, hátha találunk valamit.

– Hol? A mocsárban? Abba legfeljebb belefulladunk.

– Hát akkor nem kell letérni az ösvényről. Menjünk, nézzük meg!

– Azt inkább ne – szólt közbe Pouter –, csak úgy nyüzsögnek ott a mérgeskígyók. Mr. Clay azt mondja, látott már vastagabbat is, mint az ő lába. Meg azt is mondta, ha odamerészkedek, hát kirúg, mert semmi kedve kivonszolni onnét a halott fekete valagamat, így mondta, majdnem szó szerint, csak a fekete helyett azt a másik szót használta, a tudják, melyiket.

– Tudjuk – vágta rá Rae.

– De legalább rendesen fizetett – enyhített a vádon Pouter.

– Hallottátok – fordult Tremantyhoz Bob –, mérgeskígyók, vastagabbak, mint egy fatörzs.

– Az élet siralomvölgy – felelte Tremanty –, aztán meghalunk. Csak hát rajtam vászoncipő van, vagyis a bokám és a méregfog között nincs semmi, csak a Ralph Lauren zoknim.

– Én veled megyek – szánta el magát Rae. – Hozd azt a rudat!

– Jaj, istenem – nyögte Bob, de elindult. Az ösvényt, ezt mindenki láthatta, jobbára őzek járták, de idetévedhetett egynéhány disznó is. Keskeny volt, csak libasorban lehetett haladni rajta, pár lépésenként kisebb zsombékok állták az útjukat: Bob mindegyiket megpiszkálta a rúddal, mielőtt elmentek volna mellettük.

Kígyóval eddig nem találkoztak, de az ösvény még nem ért véget, mentek tehát tovább, kidőlt és élő fák között, bokáig érő pocsolyákat kerülgettek, aztán Rae egyszer csak megállt.

– Bob, odanézz! – Egy ovális alakú mélyedésre mutatott, pár lépésre az ösvénytől. Félig már benőtte a fű, mégis, alig fele olyan magas volt, mint a környékén, és valamivel világosabb zöld volt a színe. – Szerinted ez mihez hasonlít?

– Például ahhoz – szegezte az ujját Bob az ösvény másik oldala felé, ahol egy nagyon hasonló bemélyedés látszott; aztán, pár lépés után egy újabbat vettek észre, itt már magasabbra nőtt a fű.

– Menjünk vissza, szűrjük össze a levet – javasolta Bob.

Vissza is mentek, megnyugtattak mindenkit, hogy egy árva kígyóval sem találkoztak; viszont szükségük lenne Tremanty szakvéleményére. Tremanty, mit volt mit tennie, elindult a másik kettővel az ösvényen. Menet közben a lehető legmagasabbra emelgette a lábát, és gondosan átvizsgált minden egyes zsombékot.

– Lehet, hogy természetes – jelentette ki, miután tüzetesen megszemlélte a bemélyedéseket.

– Igen, a természet szereti megtréfálni az embert – helyeselt Bob. – Ha ezt megállapítottuk, akkor húzzunk innen, irány New Orleans és a rákleves! Én fizetek.

– A fene ott egye meg – morgott Tremanty –, miért van az, hogy akárhányszor veletek kell dolgoznom, mindig történik valami idétlen furaság – és azzal előkapta a mobilját.

– Szóval, te azt mondod…

– Én azt mondom, hogy ezek a bemélyedések természetes úton alakultak ki, de az is lehet, hogy Deese ásta őket, hogy eltemessen valakit.

– Akkor hadd ismételjem meg – szólalt meg Bob.
– Rák-le-ves.

– Nem – rázta a fejét Tremanty –, muszáj telefonálnom.

– Ha ezek sírok – nézett körül a terepen Rae –, akkor lehet belőlük vagy száz errefelé.

– Imádkozzunk, hogy ne sírok legyenek – horkant fel Tremanty. – És ezt komolyan mondom. Imádkozzunk.

MÁSODIK FEJEZET

Öten ültek a bár hátsó szobájában, pókereztek. Kis tétben, legfeljebb egy dollárt lehetett nyerni.

Lucas Davenport abban a meglehetősen kínos helyzetben találta magát, hogy volt egy párja, ötösökből, miközben két ellenfele is játékban volt még – ráadásul megértően kellett beszélnie az FBI-ról.

– Nem, azért nem mindegyik seggfej – ezt tudta felhozni a szövetségi nyomozók védelmére. Ő volt az egyetlen a társaságban, aki öltönyt viselt, egy szürke-ezüst együttest, túl lazát ahhoz, hogy a világon bárhol divatosnak nézzék, kivéve talán Milánó bizonyos negyedeit, ahol még sosem járt, de egyszer szívesen tenne egy bevásárlókörutat arrafelé. A nyakkendőt mellőzte, az inge nyakát is kigombolta. – Kiszálltam – csapta le a kártyáit az asztal közepére.

– Mondj egyvalakit, aki nem seggfej. Csak egyet – horkant fel Shrake.

A szoba sör, bolti szendvics, és szivar szagát árasztotta – holott egyikük sem dohányzott.

– Van például az a csaj, akivel Washingtonban találkoztam – próbálkozott Lucas.

– Úgy értem, olyat, akit én is ismerek – szegezte Lucasra a sörösüvege nyakát Shrake. – Mert ott, Washingtonban talán még előfordulhat egy ilyen példány, de itt…

– Hát ezen már el kell gondolkoznom – adta fel Lucas. Felkapta a papírtálcáról a marhahúsos szendvicsét, és beleharapott: az igazi francia mustár, pardon, moutarde, azonnal visszaharapott.

– Na, látod – dőlt elégedetten hátra a székén Shrake.

Shrake, és a társa, Jenkins, két nagydarab, viharvert arcú férfi, összeöltöztek: mindkettejükön szürke sportzakó feszült, csak az amúgy egyforma szabású ingük különbözött: sápadtzöld az egyiké, a másiké babakék.

– Azért a Bűnmegelőzési Hivatalnál, meg a Minneapolis állambeli St. Paul rendőrségénél is akadnak seggfejek
– vette fel újra a harcot Lucas.

– Jó, de mi legalább nem vagyunk mindnyájan seggfejek – tiltakozott Jenkins. – Egy dollárral beszállok – dobott egy zsetont az asztalra.

– Én pedig azt mondom…

– Vagy például Terry McCullough – szólt közbe Virgil Flowers, a BMH ügynöke, aki ezúttal látogatóba érkezett, Dél-Minnesotából. – Ő azért elfogadható, nem?

Egy-két perc alatt megtárgyalták Terry McCullough különleges ügynök viselt dolgait: három szavazattal kettő ellenében arra jutottak, hogy mégiscsak seggfej.

– Több ötletem nincs – ismerte be Flowers. Vászoning volt rajta, és farmer. Pár napja tudta meg, hogy hat-hét hónap múlva, ha isten is úgy akarja, és az özönvíz sem tör ki addig, ikrek apja lesz. – Tartom az egy dollárt, és emelem egy féllel – dobott az asztalra egy fehér és egy piros zsetont.

– Rohadj meg az emeléseddel együtt, köcsög – mordult rá Jenkins.

– Azért, mert a szövetségieknek van diplomájuk…
– folytatta volna Lucas.

– Nekünk is van diplománk – vágott közbe Shrake.

– Igazi diplomáról beszéltem, nem ilyen gyorstalpaló-oklevélről.

– Jaj – sóhajtott fel Jenkins.

– A szövetségiek olyanok, mint a komolyzenészek
– szállt be a beszélgetésbe Sloan, az egykori minneapolisi gyilkossági nyomozó, jelenlegi bártulajdonos, és alkalmi gitáros a J. J. Cale-emlékzenekarban. Sovány férfi, most is, mint általában, a barna különböző árnyalataiban pompázó ruhában, széles karimájú kalappal a fején. – Úgy olvassák a kottát, mint a vízfolyás, de ha azt kéred tőlük, hogy játsszanak le egy C-dúr szeptimakkordot, hát azt se tudják, miről beszélsz.

– És se nagyon tudom, hogy miről beszélsz – vetette közbe Lucas.

– Pedig nekem elhiheted – erősködött Sloan –, úgy hasonlítanak egymásra, mint két tojás. – Szóval másfél dollár jár nekem? Akkor én kiszállok.

MEGSZÓLALT LUCAS telefonja. A nadrágzsebében tartotta, így hát fel kellett állnia, hogy felvegye. Rae Givens, ez állt a kijelzőn.

– Bocs, ezt föl kell vennem – szólt oda a többieknek. Ott is hagyta őket, az egyik fülét befogva szólt bele a telefonba. – Rae! Mi újság, gyönyörűség?

– Hallottál a hullákról, amik mostanában kerülnek elő a talajból, Louisianában?

– Igen, láttam valamit az újságban. Négy halott, jól tudom?

– Azóta már öt, de lesz itt még több is. Lehet, hogy sokkal több.

– Te és Bob dolgoztok az ügyön?

– Aha. Mi találtuk meg a sírokat, de egyelőre eléggé a perifériáján vagyunk a nyomozásnak – mesélte Rae.
– Úgy nyüzsög itt az FBI, mint patkányok a csatornában. Mi lenne, ha szólnál a politikai haverjaidnak, hogy te is belekeveredhess? És persze mi is jönnénk veled, Bob meg én.

– És mi lenne az okom rá, hogy belekeveredjek? – kérdezte Lucas.

– Az, hogy ez egy nagypályás, Lucas. Egy igazi rohadt rohadék, te szereted az ilyeneket. És nagyon meglepne, ha az FBI képes lenne elkapni. Ők reguláris hadseregnek hiszik magukat, ez viszont gerillaháború, ember ember ellen. Kellene valaki, aki levadássza a rohadékot, azzal, hogy teleszórjuk a környéket körözési plakátokkal, nem megyünk semmire.

– Öt halott! Így már kezd érdekes lenni.

– Ja, és azt még nem mondtam, hogy meg is eszi őket – folytatta Rae. – Igen, úgy látszik, az otthoni grilljén megsütötte őket. Találtunk egy női holttestet, vagyis inkább egy lányét, neki a hátizmai hiányoztak, a háta aljáról. Ja, és sikerült DNS-mintát is venni a grillről, maradt rajta egy kis emberi zsír.

– Hogy… mi?

– Egy kibaszott kannibál, ember – lelkendezett Rae.
– De ne beszélj róla senkinek, egyelőre még sikerült titokban tartani.

– Hú, a mindenit. Van valakinek fogalma, hogy most merre bujkálhat?

– Nincs. Viszont ha idevonszolnád azt a körülményeskedő fehér seggedet, mielőtt kiosztanák a szerepeket, akkor lehet, hogy nekünk is jutna hely a nyomozásban.

– Bob benne van?

– Bob pillanatnyilag itt áll mellettem, de már egy raklap e-mailt küldött Washingtonba. Ő akarta, hogy én hívjalak, mert én szebb vagyok, ő pedig tudja, hogy ez számít nálad.

– Jó, holnap reggel elintézek néhány telefont – fogadta meg Lucas. – Ki vezeti a nyomozást?

– Egy Tremanty nevű ügynök. És hát meg kell mondanom, tök helyes pali.

– Betűznéd?

– H-e-l-y-e-s – nevetett fel Rae, de rögtön helyesbített is. – T-r-e-m-a-n-t-y.

Lucas megígérte, hogy már holnap, még dél előtt, visszahívja. Letették, Lucas visszatért az asztalhoz.

– Miről beszélgettetek ilyen sokáig? – kíváncsiskodott Flowers.

– Hallottál arról a sokszoros gyilkosról, Louisanában, ugye? Tudod, hová rejti a holttesteket? Hát most kiderült, hogy megeszi őket, legalábbis az étvágygerjesztőbbeket – fütyült Lucas Rae kérésére, hogy tartsa titokban.

– Hogy mi van? – esett le Shrake álla is.

– Meggrillezi a hulláit.

– Tudjuk már, hogy milyen szószt használ? – akarta tudni Jenkins.

– Egyelőre nem.

– És be akarnak csalogatni, ugyebár – jegyezte meg Flowers.

– Állítólag.

– Abból, amit olvastam róla, eléggé zakkantnak tűnik az az ember – csóválta a fejét Flowers. – Ne lövesd le magad, ha lehetséges.

– Most akkor hülyeségekről dumálunk – dörrent rájuk Sloan –, vagy kártyázunk?

– Kérdi az, aki a gatyáját is elvesztette – vágta rá Jenkins.

– Mindenki elveszti a gatyáját, ha a kibaszott Flowers is benne van a pakliban – jegyezte meg Shrake.

– Szerencsém volt – mentegetőzött Flowers –, ennyi az egész. Most kérjek bocsánatot?

– Igen – kiáltottak fel mind a négyen.

– Osszál, faszfej – tette hozzá Jenkins.

LUCAS DAVENPORT magas, széles vállú férfi, fekete hajában ősz szálakkal, a szeme kék, a mosolya hajlamos egy szempillantás alatt kegyetlen vigyorrá válni. Ötvenkét éves létére megszállott divatmajom, ezért húzott öltönyt a pókerpartihoz, egy kocsma hátsó szobájában.

Éjfél körül hagyták abba a játékot, de Davenport és Flowers még elbeszélgetett egy ideig a parkolóban, arról, hogy Flowers hamarosan apa lesz.

– Hidd el – esküdözött Flowers –, én is úgy izgulok, mint még soha életemben, de anyám, na, ő végképp elvesztette a fejét. A szüleim valószínűleg már rég feladták a reményt, hogy unokáik lesznek, most meg anyám azt tervezi, hogy hozzánk költözik.

– Jaj, ne…

– Nyugi, szó se lehet róla.

– Hallottam egy pletykát. Azt mondják, ott akarod hagyni a BMH-t, és elmennél seriffnek – dőlt fenekével a Porsche 911-esének Lucas.

– Igen, de erről még nem kell döntenem. A mostani seriffnek még majdnem négy éve van hátra a mandátumából, de már most behálózott, hogy legyek az utódja
– mesélte Virgil. – Vannak előnyei, az biztos, például mindig otthon lehetnék…

– Két szót jegyezz meg – szakította félbe Lucas. – Egészség. Biztosítás. Ha ikreid lesznek, mindenképpen szükséged lesz rá. Amíg az én kölkeim kicsik voltak, hetente jártunk velük a kórházba. Az általános iskola egy kész bacilusfarm, nincs olyan betegség a nagykönyvben, amit el ne kapnának.

Folytatták még egy ideig, aztán Lucas megveregette Virgil hátát. – A legjobb tanács, amit adhatok – fűzte hozzá a gesztushoz –, az az, hogy hagyd a fenébe az állandó aggódást, inkább örülj! A gyerekek csodálatosak, akkor is, amikor nem.

– Hát kösz…

* * *

MIRE LUCAS hazaért, Weather, a felesége már aludt. Lucas megpróbált lábujjhegyen átosonni a hálószobán, de Weather persze felébredt.

– Beszéltél Virgillel? – kérdezte.

– Aha. Tisztára begolyózott a gyerekek miatt – felelte Lucas. – Meg kellene hívnunk őket a nyáron, éspedig nem is egyszer. Te talán megnyugtatnád. Már ott tart, hogy mi a különbség az ilyen meg az olyan pelenka között, és tőlem kért tanácsot. Atyaisten!

– A jövő héten jó lesz?

– Jaj, nem biztos, Rae telefonált, lehet, hogy lesz egy melója a számomra.

– Louisianában?

– Ott.

– Reggel megbeszéljük – aludt el újra Weather.

LUCASNAK VOLT irodája Minneapolisban, pedig nem innen dolgozott. Washington volt a főhadiszállása, onnan kapta az utasításokat, és oda adta le a jelentését, egy Russell Forte nevű aktakukacnak. A kapcsolatuk a lehető legformálisabb volt.

Hála a politikai alkunak, amelynek értelmében Lucas a szövetségi seriffek kötelékébe került, ő maga választhatta ki az ügyeket, amelyeken dolgozni kívánt. Volt hátulütője is az alkunak: ha egy politikus Washingtonból a segítséget kérte, neki meg kellett hallgatnia a mondandóját. Ebből eleinte adódtak bizonyos súrlódások a minneapolisi irodában, de végül helyrerázódtak a dolgok. A minnesotai körzet parancsnoka, Hal Oder, azt az utasítást kapta, hogy hagyja Lucast békében dolgozni – amit Oder meg is fogadott, bár korántsem örömmel.

Ha ez megváltozik, Lucas felmond, márpedig ahhoz túl értékesnek bizonyult számos, mindkét pártbeli politikus számára, hogy bárki is változtatni akarjon a helyzeten. Nem mintha Lucas bízott volna a politikusaiban: az ő szemében minden politikus, pártállástól függetlenül, sunyi, megbízhatatlan gazember volt. Jó, néha elvállalta a megbízásaikat, sőt a minnesotai körzet is rásózhatott egy-két ügyet – de a valódi hivatása a nagypályás gyilkosok üldözése volt.

Az igazi nagypályásoké. Hála a szövetségi bűnüldözés bürokráciájának, neki azok a gyilkosok jutottak, akik már fennakadtak egyszer-kétszer a szövetségi bírósági rendszer hálóján. Nem volt akkora támogatói háttere, mint az FBI-ügynököknek, de Lucas nem bánta: a bűnözőket az utcán lehet fülön csípni, nem az íróasztal mögül – és Lucas igazi erőssége a terepmunka volt.

Élvezte az életét: soha ennyire még nem élvezte, amióta a bűnüldözésben dolgozott. Persze önkéntes igazságosztónak lenni se lehet rossz – de az sokba kerül, ráadásul még illegális is.

A beszélgetést tehát reggelre, illetve hajnalra halasztották, még Weather aznapi első műtétje előttre: Weather plasztikai sebész volt, és, Lucas számára felfoghatatlan okokból, a műtéteket általában akkor kezdik, amikor normális ember még nagyban húzza a lóbőrt. Később – amikor már másodszor is felébredt – felhívta Russell Fortét, Washingtonban.

– Azt csiripelik a verebek, hogy ideje beindítani a Davenport-gépezetet – újságolta Forte. – Utánanéztem az ügynek, azt hiszem, az FBI, bár nem kérte kimondottan a segítségünket, azért nem zavarna el, ha beszállnátok.

– Mármint én, meg Bob és Rae?

– Pontosan. Bob már tegnap figyelmeztetett, hogy valószínűleg felhívsz majd, és könyörögsz, hogy küldjünk oda. Ide figyelj, ha ezt a Deese nevű kannibált nektek sikerülne elkapnotok, az nagyon nagy reklámot jelentene nekünk. Felfoghatatlanul nagyot, galaktikus méretűt.

– Szóval azt mondod, kezdhetek csomagolni?

– Azt. Az FBI egy Sandro Tremanty nevű ügynököt állított rá az ügyre, aki az ottani barátaim szerint kifejezetten használható, vagyis fényes karrier előtt áll. Kezeld egyenlő partnerként.

– Nem hinném, hogy sikerülni fog, de azért megpróbálom.

– Rendben, akkor meg is volnánk. Sally már előkészítette az útilaput. A szokásos feltételekkel. Ugye, van engedélyed, hogy lőfegyverrel szállj repülőre?

– Persze, mindenem megvan, ami kell.

– Aztán majd tájékoztass a történésekről! És próbálj tisztességes költségszámlát készíteni – fogta könyörgőre Forte. – Sally azt állította a legutóbbiról, hogy olyan volt, mintha egy fészekalja háziszárnyas csapta volna össze.

HÁROM NAPPAL Rae éjszakai telefonja után Lucas megpuszilta a feleségét és a két otthon lakó gyerekét, és elrepült MSP-ból MSY-ba, azaz Minneapolis-Saint Paulból New Orleansba, a Louis Armstrong repülőtérre, a hátizsákjában a Walther PPQ-jával. Bob – testes férfi, a nyaka szélesebb, mint a két füle fesztávja; fekete trikóban, terepnadrágban, túrabakancsban – a csomagfelvételnél várta.

– Na, végre itt vagy, ember – rázta meg Lucas kezét.
– Hoztál fegyvert is, igaz?

– Itt van, a hátizsákban. Szívesen elővenném, hogy megmutassam, de lehet, hogy lelőnének – nézett végig a csomagfelvételnél hullámzó tömegen Lucas.

Lekapták Lucas bőröndjét a futószalagról, és kiléptek a repülőtér épületéből. Mintha egy tál csiliszószba léptek volna bele, egyszerre volt nedves és forró a levegő. Bob autója, egy Tahoe, a rendőrségnek fenntartott parkolóban várakozott.

– Felmutattam a jelvényemet – magyarázta Bob –, és azt mondtam, hogy egy államközi céltalankodás ügyében nyomozok, fedetten. Szóval tűnjünk el innét, mielőtt utánanéznének az értelmező szótárban, hogy mi a fene az a céltalankodás.

– Persze, hiszen minden rendőrnél van értelmező szótár – mormolta Lucas. – Rae merre van?

– Még kint, a helyszínen. Te, Lucas, én mondom neked, sok disznóságot láttam, amióta ebben a szakmában dolgozom, de ez itt minden eddigin túltesz. Azok a hullák, hát mintha egy horrorfilmből léptek volna ki. Az a kibaszott Deese eszik belőlük! Tremanty szerint általában a veséjüket, ha őzek lennének, úgy mondanánk, a vesepecsenyéjüket, de az egyiknek a máját ette meg!

– Jézusom.

– A maradékot aztán elássa a mocsárban. Amikor kiássuk őket… hát azt látnod kellene. Az FBI hullakereső kutyákkal dolgozik, a birtokát lépésről lépésre átvizsgáltuk, de az a mocsár megvan vagy hat hektár, és csupa dzsungel az egész. Amikor eljöttem, épp úgy tűnt, hogy találtunk egy ötödik sírt is, és még csak a felénél sem tartunk a mocsárnak!

– A média kiszállt már?

– Persze, ott parkolnak körülöttünk egész álló nap.
A WVUE New Orleansból azt ismételgeti, hogy estére valami szenzációval fognak előrukkolni, lehet, hogy hallottak valamit arról, hogy Deese meggrillezi az áldozatait. Nagyon dolgoznak a sztorijukon, Tremantyt is meg akarták interjúvolni, ma este, de ő elküldte őket a fenébe. És te? Ugye, nem csak öltönyöket hoztál?

– Persze. Rae már figyelmeztetett. Hoztam terepruhákat. Sőt, még egy gumicsizmát is.

– Arra szükséged is lesz. Eddig három csörgőkígyót nyírtunk ki, meg egy viperát. Kaptunk egy embert a hal- és vadvédelemtől, az eléggé húzta a száját, azt szerette volna, ha elfogjuk őket, aztán szabadon engedjük a folyónál, de ezek a srácok olyanok, hogy előbb lőnek, aztán kérdezik meg a hal- és vadvédelmet. Valaki hozott egy doboz CCI-töltényt, kígyóra, az most kéznél van mindegyikünknél.

– Én, ha lehet, inkább nem lövöldözöm kígyókra – ismerte be Lucas.

– Igen, ezt már Texasban észrevettem – vigyorgott Bob.

ÚTON ÉSZAK FELÉ a legutóbbi közös nyomozásukról beszélgettek, Washingtonban és Texasban, meg arról a minnesotai szenátorról, akit a nyomozás lezárása után ismeretlen tettes agyonlőtt: főleg azt feszegették, hogy ugyan ki lehetett az.

Bob egy féltenyérnyi vastag dossziét nyomott Lucas kezébe, benne minden fellelhető adattal arról az emberről, aki feltehetően Deese legfontosabb munkaadója. A Roger, becenevén Rog Smith nevű ürge jogi diplomát szerzett az Alabamai Egyetemen, Tuscaloosában, később, mintegy az ügyvédi praxisának meghosszabbításaként, sikeres uzsorás lett belőle, és többségi tulajdonos egy komoly óvadékközvetítő irodánál. Lucas köszönte, de rögtön be is suvasztotta a dossziét a hátizsákjába.

– Nem tudok autóban olvasni, összehánynám a műszerfalat. Inkább mondd el, mi van benne.

– Smith kölcsönad valami szerencsétlennek ezerkétszáz dollárt, húszszázalékos kamatra, hogy az a szerencsétlen Smith cégén keresztül kifizethesse az óvadékot, azzal a feltétellel, hogy Smith ügyvédi irodáját kell megbíznia
a védelmével.

– Ügyes – ismerte el Lucas. – És mi van, ha az illetőt elítélik?

– Semmi különös. A bírónak vissza kell fizetnie a részét, ami az óvadékból járt neki – felelte Bob.

– Reménytelen cinikus vagy – legyintett Lucas.

– Inkább reményvesztett louisianai – legyintett Bob is.

DÉLUTÁN KETTŐKOR érkeztek Deese házához. Már egy egész sor tévés közvetítőkocsi parkolt az út szélén: közelebb nem jutottak az objektumhoz, egy louisianai állami rendőrségi járőrautó zárta le az utat, de a mellette álló zsaru felismerte Bobot, úgyhogy őket átengedték.

– Úgy hallottam, ez a Tremanty helyes fiú – mondta Lucas.

– Rae tisztára belehabarodott – vetett egy oldalpillantást Lucasra Bob. – Azzal szédítette, hogy a kinézete alapján akár a te fiad is lehetne. És tudod, mit? Igaza is van.

– Nem vagyok még olyan öreg, hogy egy FBI-ügynök apja lehessek – tiltakozott Lucas.

– Lehetnél, ha elég korán kezdted volna, mondjuk, amikor az egyetemi hokicsapat idegenben játszott – vágott vissza Bob, és leparkolt, jó harminc méterre a háztól. Közelebb nem lehetett, annyi kocsi állt már ott. – Na gyere, bemutatlak Sandrónak.

– Szóval nem Sandy?

– Nem. Sandro. Rae úgy szólítja, hogy Esz Tí.

– És azt mondod, hogy nem seggfej?

– Nem szívesen mondok ilyesmit, de az a helyzet, hogy nincs vele semmi baj.

– Az jó. Várj, előszedem a csizmámat.

Kiszálltak, Lucas kivette a bőröndjét, abból pedig a gumicsizmát, helyére az összehajtogatott zakó, és a városi cipő került, a nadrágszárát begyűrte a csizmába, így indultak el a ház felé. Útközben egy újabb rendőrrel találkoztak, aki ellenőrizte az igazolványukat. Bent, a házban, a nappaliban munkaasztalok fogadták őket, számítógépek és papírok mindegyiken. Kellemesen hűvös volt, hála a második emeleten zörgő légkondicionálónak, de így is nyirkosnak, már-már folyékonynak érezték a levegőt.

Tremanty épp az egyik számítógépes ember mögött állt. Legalább olyan magas, mint Lucas, a haja is fekete, a szeme is kék, csak valamivel soványabb. Hátranézett
a válla felett, észrevette Lucast és Bobot. – Fater – üdvözölte Lucast –, hogy s mint?

– Megvolnék – rázta meg Lucas a feléje nyújtott kezet. – Mint szerető apád, megmutatom neked, hogy vezetünk le egy nyomozást.

– Mi a fasz – tátotta el a száját Tremanty.

– Hallottad – vigyorgott Lucas Bobra –, egy szövetségi ügynök a „fasz” szót használja?

– Ráadásul nem is először. Szörnyűség! Szégyellem is magam.

– Lucas Davenport – bukkant ki a háttérből Rae –, a szállodai lakosztályok és a business class repülőjegyek koronázatlan királya! Édesem! Látod – fordult Tremanty felé –, holtbiztos, hogy harmincegy évvel ezelőtt Virginiában járt!

– Jó, majd utánakérdezek anyukámnál – fogadta meg Tremanty. – Lucas, örülök, hogy itt vagy, sokat hallottam rólad Washingtonból. Minden, amink van, a rendelkezésedre áll, de szerintem kezdd azzal, hogy te meg Bob és Rae hátramentek, megnézitek, mi van ott.

– Rendben – egyezett bele Lucas. – Igyekezni fogok, hogy ne legyek nagyon láb alatt.

Odabiccentettek egymásnak, hogy értik, mi a dolguk.

– Hé, haver – vigyorgott Lucasra Rae –, imádom a csukádat!

RAE DZSUNGELNEK hívta a ház mögötti terepet – mert az is volt, bár most jóformán ki se látszott a rendőrségi kordonok mögül. De az aljnövényzet így is olyan sűrű volt, hogy Lucas már attól félt, a térde fölött – ahová nem ért fel a gumicsizma – fogja megharapni egy eltévedt kígyó. Látott ő már ilyesmit, igaz, főleg képeken, amelyek az édenkertet ábrázolták, benne a tudás fájára tekeredő gonosszal. Hangot is adott a gondolatainak.

– Még hogy édenkert – horkant fel Rae –, nincs itt semmiféle éden, ez a hely maga a pokol.

Már jó ötven lépésre jutottak a mocsárban, és még egyetlen kígyó se marta meg őket, viszont találkoztak egy magas, sovány, vegyvédelmi overallba öltözött, baseballsapkás, gumicsizmás, nyakig sáros úriemberrel. Három tokot csatolt a derékszíjára: az egyikben a .40-es kaliberű Glock, a másikban egy műanyag vizespalack, a harmadikban pedig egy ültetőkanál.

– Mi van a hatossal? – kérdezte tőle Bob.

– A doki most próbál DNS-mintát gyűjteni róla. Régi hulla már, teljesen szétesett, lehet, hogy a koponyáját be lehet dobozolni, talán a fogairól megtudunk valamit.
A doki szerint az biztos, hogy férfié. Találtunk egy kézfejet, de a hús már lemállott róla, úgyhogy ujjlenyomatra ne is számítsunk. Barb úgy érzi, hogy megtalálta a hetediket, ott, ahol a telek hátsó határa van, Dave pedig a nyolcadikat. A kutyák nem jeleztek, úgyhogy valószínűleg azok is jó régiek, és annyi organikus anyag tapadt hozzájuk, hogy a kutyák összezavarodtak. De mindegy, így is, úgy is ki kell ásni őket.

– Ez itt Cory Laird, az FBI régi holttestszakértője – mutatta be Rae. – Cory, ez itt a zsaru, akiről meséltem neked, Lucas Davenport.

– Nyugi, tiszta – nyújtotta mosolyogva Lucas felé a kezét Laird. – Kesztyűben dolgozunk, nincs miért aggódni. Akar körülnézni?

– Igen – felelte Lucas –, az nem ártana. Találtak igazolványt valamelyik holttestnél?

– Kettőnél igen. Most küldjük szét a DNS-mintákat, hátha a többieket is sikerül azonosítani. A többségük valószínűleg New Orleansban lakott, vagy valahol a környéken. Felkutatjuk az eltűnt személyek hozzátartozóit, mármint azokéit, akik esetleg Deese célszemélyei lehettek, hátha azonosíthatjuk valamelyiküket a DNS alapján. Deese több gengszternek is dolgozott az utóbbi években, ezek közül néhányan már halottak, úgyhogy nem lesz könnyű dolgunk. De azért, azt hiszem, egy kivétellel mindegyiket nevesíthetjük majd. Az efféle eseteknél mindig akad egy, akit képtelenség azonosítani.

Eredetileg szűk, de az utóbbi napokban szélesre taposott ösvényen lépkedtek.

– A legújabb hulla – szólalt meg Bob Lucas háta mögött – csak hét, legfeljebb nyolc hónapos lehet. Egy Bailee Wheelwright, becenevén Bill nevű nőé, sokszor látták Rog Smith társaságában, akiről beszéltem már.

– Igen, az ügyvédből lett óvadékközvetítőből lett
uzsorás.

– Az. Két évig volt Smith kis kedvence, de Tremanty azt mondja, összeugrottak valamin. Bill állítólag elköltözött Chicagóba, ahol aztán szőrén-szálán eltűnt. Tremanty sokáig kereste, azt remélte, kihúzhat belőle valamit Smith dolgairól, de nem sikerült előkerítenie. Szerinte azon veszhettek össze, hogy túl sokat tudott Smith dolgairól, és itt került a képbe Deese. A hulla hátizmából hiányzik egy jókora darab.

Mentek tovább Laird mögött az ösvényen, pocsolyákba süppedtek, zsombékokat kerülgettek, vastag fatörzsek és frissen ásott árkok mellett. Valaki láncfűrésszel próbálhatta jobb belátásra bírni a mocsarat, erről tanúskodtak
a szerteszét heverő, akkurátusan levágott ágvégek.

Nemrég vágták azt az oldalösvényt is, amelyre rákanyarodtak. Két férfi dolgozott rajta, mind a ketten vegyvédelmi szerelésben. A lábuknál, a kiásott sír szélén, egy doboz hevert, benne henger alakú palackok, zárható tetővel. Itt már olyan szélesre vágták az ösvényt, hogy a két férfi tiszta talajon állt a sír két szélén.

– Tudja, ültetőkanállal kell ásnunk – magyarázta Laird –, ezért aztán eltart egy ideig.

Lucas lenézett a sírba: két csontvázat látott, némi foszlott ruhamaradványt, meg ami a halott bőréből és hajából megmaradt. A csontok egymás hegyén-hátán, a gerinc, a karok csontjai, és a bordák a lábszárcsontokon, a koponya a halom tetején. Az egyetlen szag, amit éreztek, az
a mocsáré volt.

– Hol van Larry – szólalt meg az egyik ember a sír széléről –, kellene a doboz!

– Mindjárt jön – nyugtatta meg Laird. – Megállapítottatok valamit?

– Tarkón lőtték, a golyó áthatolt az agyon, és a bal szemüregen át ment ki. Az áldozat térdelt, de az is lehet, hogy a gyilkos egy széken állt. De…

– De mi? – kérdezte Laird.

– Ez a kurva sár – legyintett a másik férfi –, beleőrülünk. Lekaparod magadról, de egy pillanat múlva kezdheted az egészet elölről.

Lucas folytatta a körsétát: még két, sírgyanús bemélyedést mutattak neki. Laird az egyikre azt mondta, biztos, hogy sír, a másiknál ötven-ötven százalék az esély.

– A terep felén már túl vagyunk, de a másik fele még hátravan, és az sokkal alkalmasabb temetkezőhelynek látszik. Szóval… eddig is kemény históriának tűnik, és egyre nagyobb és nagyobb lesz.

– Emlékszel arra az ügyre Minnesotában – kérdezte Lairdtől Rae –, egypár évvel ezelőttről? A Fekete lyuk-ügyre?

– Persze. Tizenhét hulla került elő, meg egypár koponya, ha jól emlékszem, azokat valami temetőből szerezte az az őrült, aki egy halottal bútorozott össze. Ja, klasszikus história.