– részlet –

Gárdos János
illusztrációival

Az elektronikus kiadást
a Nemzeti Kulturális alap támogatta

Kiadta a Cerkabella Könyvkiadó
Szentendrén, 2022-ben.

© Maksai Kinga
© Gárdos János
© Cerkabella Könyvkiadó
A Cerkabella Könyvkiadó a Móra Kiadói Csoport tagja

Felelős kiadó: Nyulas Ágnes
Szerkesztette: Lovász Andrea
Olvasószerkesztő: Pásztor Csörgei Andrea
Tipográfia, tördelés: Varga Tamás
Elektronikus könyv: Nagy Lajos

epub ISBN 978 615 5808 87 6
mobi ISBN 978 615 5808 88 3

www.cerkabella.hu

1. Mia/Maja

– Brrr… brrrzzz… zkkkk… krrr!!!

Mint mindig, Mia most is erre a különösen kellemes hangra ébredt. Rég ki kellett volna selejteznie a vacak, ősrégi ébresztőórát, de valahogy nem vitte rá a lélek. Snoopy-formájú, ráadásul ez az egyetlen dolog a szobájában, ami az anyukájára emlékezteti. Legalább ki lehet még kapcsolni, az is valami.

Fél hétkor kelt, hogy legyen ideje fogat mosni, felöltözni és reggelizni. Reggelizni egyébként nem csak azért kell, mert a gabonapehely-reklámok szerint így szuper boldogok leszünk, de azért is, hogy legyen erőnk futni a buszmegállóig. Ötödik óta egyedül járt a suliba, és még soha nem fordult elő, hogy ne lett volna egy icipicit késésben. Mindig csak annyira, hogy ne késsen el, de loholnia kelljen a megállóig. A buszon aztán találkozott Sárival, aki eggyel előbb szállt fel, és akinek a szülei képesek voltak arra, hogy normális nevet adjanak a lányuknak, nem úgy, mint az ő szülei. Mia, miaú, az egyik volt osztálytársa nyolc éven át Cicusnak hívta…

Mia rendszerint pirítóst evett vajjal. Vagy pirítóst lekvárral. Nagy ritkán pirítóst sajttal. Ezen a napon a lekváros verzióra esett a választása, hozzá pedig tejeskávét ivott. Mióta az apukája beszerezte azt a szép piros, kapszulás kávéfőzőt, igazán menőnek érezte ezt a reggeli kávézgatást. Annál is inkább, mert néha igazi, koffeines kávét ivott, és nem a koffeinmenteset, amit neki vettek. Az apukája nem számolgatta, mennyi hiányzik, ő ugyanis nagy tételben fogyasztotta, hogy aztán éjszakába nyúlóan dolgozzon.

Amikor Mia negyed nyolckor elindul az iskolába, az apukája általában még alszik, ahogy az öccse, a hatéves Misi is. Kibulizták az oviban, hogy Misi csak kilencre járjon, mondván, az jót tesz a fejlődésének. Hogy ez fizikai, szellemi vagy érzelmi fejlődést jelent-e, soha nem derült ki, és hát tényleg csak azért találták ki, hogy tovább alhassanak. Legalább nem Miának kellett vinnie is, mert elhoznia hetente kétszer az ő feladata volt. Elvitte ovis focira, ott üldögélt ötig, nézte a csetlő-botló fiúcskákat, és percenként integetett Misinek. Esélye sem volt arra, hogy olvasson: az öccse folyamatos figyelmet követelt tőle. Edzés után hazaballagtak, közben Misi a barátairól, Kalózkéz Friciről és Pötyi madárról mesélt, akik a képzeletbeli lakótelepen élnek, Mia pedig hallgatta.

Mindenesetre korán volt még, elrágcsálta a pirítóst, főzött magának egy kávét, és átpörgette a Facebookot. A jelek szerint három osztálytársa semmit sem aludt az éjjel, helyette vicces videókat küldözgettek egymásnak, Tomi még mindig Zsombit szívatja a hajfestése miatt, Ildinek megint szerelmi bánata van, ezért mindenféle bölcs idézeteket posztol. Szóval csak a szokásos. Plusz Flóra kitett egy képet, amin Viviennel mosolyognak koktéllal a kezükben. Mia sóhajtott egy nagyot. Érezte, ahogy összeszorul a szíve. Flóra volt a legjobb barátnője az általánosban, sülve-főve együtt voltak, aztán egy osztályba kerültek a gimiben is, ahol Flóra egyből összebarátkozott Vivivel. Ennek már két hónapja, azóta alig beszéltek. Aztán nem bírta megállni, rákattintott Dávid profiljára is. Tegnap este óta semmi sem változott, így a képeit nézegette. Volt egy tengerparti fotó, Dávid egy sziklán ül kék fürdőnadrágban, és olyan, de olyan szépek a fények, hogy a szeme is csak úgy ragyog, és a haja…

Összeszedte magát, és elkezdte bepötyögni az üzenetet. Szia, Dávid! Nem biztos, hogy tudod, ki vagyok. Egy évfolyammal alattad járok a b-be. Láttam a suliban, hogy sokat olvasol. Én is imádok olvasni Itt elakadt. Körbenézett, a tekintete megállt a faliórán.

– A francba!

Már 7:20 volt. Kitörölte az üzenetet, igazából maga sem tudta, mit akart ezzel. Behajította a tányért és a bögrét a mosogatóba, felkapta a kedvenc zöld, bolyhos pulóverét, rá a kék bőrdzsekijét, benyomta a fülhallgatóját, és rohant, hogy elérje a buszt. Amikor loholás közben arra gondolt, vajon mi várja aznap, görcsbe rándult a gyomra, gyorsan felhangosította hát a zenét, és elkezdte számolni a lépéseit. A megállóba érve összeszámolta az embereket, a földön heverő csikkeket, majd hétszer elforgatta balra a karkötőjét – mint mindig, ha ideges volt. Ettől kicsit jobb lett. Felszállt a buszra, közben feljebb tolta az orrán a szemüveget, nagyot sóhajtott, és arra gondolt, csak ezt az évet kell valahogy kibírnia, utána biztos könnyebb lesz.

Most már csak ezt az évet kell kibírni – gondolta sóhajtva Maja nem olyan messze, a II. kerületben. Amióta meghalt az ötödik férje, nehezen maradt meg az emlékektől zsúfolt lakásban. Még jó, hogy kapott rá egy remek ajánlatot! Annyi volt csak a bökkenő, hogy az ismerős házaspárnak ki kellett várnia a hitel törlesztését, vagyis még egy évet.

Maja minden nap fél nyolc előtt öt perccel kelt. Esténként beállította az ébresztőórát félre, de mindig megelőzte. Reggelire lágytojást evett. Vagy omlettet. Nagy ritkán buggyantott tojást. A tojás ugyanis nagyon egészséges, csupa jó koleszterin, persze manapság nem divatos. Kávé helyett reggelente teát ivott, negyven éve nem változtatott, mindig ugyanazt a márkát választotta, és sosem csalódott benne.

Reggeli közben elolvasta a napi sajtót, különösen a kulturális rovatot szerette, de nagy lelkesedéssel olvasgatta a társkereső hirdetéseket is. Gyakran eljátszadozott a gondolattal, hogy felhívja a „Békés naplemente” vagy a „Diszkrét kapcsolat” jeligével hirdető férfiakat, akik rendszeresen visszatértek az újság hasábjaira. A rövid leírás alapján úgy képzelte, Békés Naplemente úr egy csokor rózsaszín szegfűvel várná a parkban, sétálnának, majd egy padra letelepedve csodálnák a naplementét. Békés úr kicsit sótlan, ámde visszafogott. Magas, elegáns, csokornyakkendőt hord, csillogó ősz haját félrefésüli. Diszkrét Kapcsolatot ellenben egészen vadnak gondolta, aki egyszerre vagy húsz jóravaló asszonyt szédít, mindegyiknek más élettörténetet hazudik. Igyekszik fiatalosan öltözni (tehát a 90-es évek divatját követi), harmincéves Mercivel jár, a kanapéját zebramintás szőrme borítja. Ezen nagyot nevetett, aztán összehajtogatta az újságot, és bevetette magát a fürdőszobába. Mire elkészült, már Tomhanks – a világ leglustább tacskója – is fölébredt.

A délelőtt hamar elszállt, Maja a kertben tett-vett, aztán megnézte a kedvenc sorozatát. Magának sem szívesen vallotta be, nemhogy másnak, de nagyon élvezte a latin-amerikai szappanoperát. Napi fél óra intrika, szenvedély, cselszövés és romantika. Néha kell az ilyesmi. Miután véget ért a sorozat, elindult a piacra. Hetente kétszer, kedden és pénteken vásárolt, és most különösen sok dolga volt, este hétre bejelentkezett hozzá a fia vacsorára. Ritkán találkoznak, Ádám ugyanis Londonban él, és nagyon elfoglalt.

– Gyere, te, lustaság! – azzal felrakta Tomhanksre a piros nyakörvet, rajta névvel, címmel, telefonszámmal. Még sohasem szaladt el (szaladni sem szaladt), de ki tudja, hátha egyszer megtáltosodik!

Útközben Tomhanks lepisilte az összes lámpaoszlopot, kétszer lepihent, majd megugatott egy fura galambot. Maja eközben a kirakatokat nézegette, és a járókelőket figyelte. A kisgyerekes anyukák, mint a karácsonyfa, úgy néztek ki a babakocsik, kismotorok és óriási táskák alatt. De látott ismert filmrendezőt is az utcán sörözni, valamint két fiatalt, akik hatalmas hévvel csókolóztak. Jó nekik! – gondolta, és eszébe jutott a gimnáziumi szerelme. Pontosan emlékezett: Lakner Sándor, egy évvel idősebb nála, magas, sötét hajú, fekete szemű, izmos fiú, nem messze lakott a Blaha Lujza tértől. A szülei meghaltak, egyedül nevelte a három testvérét, aztán amikor a legkisebb is tizenhat lett, kiment Amerikába. Vajon él még? – hasított belé hirtelen.

– Jó napot! A szokásos? – szakította félbe a gondolatot a zöldséges.

– Jó napot! Igen, és kérek még egy sütőtököt is. Jön a fiam! Szereti.

Miután a piacon mindent megvásárolt, és ivott egy bécsi kávét, hazafelé útba ejtette még a kisboltot. Szerette az üzletet, mindig kedvesek voltak vele, és a kutyáját is szívesen látták. Telepakolta a kosarát tejszínnel, bonbonnal, borral, egy pudingport pedig óvatosan, de fürgén a kabátja zsebébe csúsztatott. Épp akkor jött az üzenet, amikor kilépett az ajtón. Harmadszorra sikerült megnyitnia. Szia, Anya! A repteret kiürítik bombafenyegetés miatt… nem tudom, mikor száll fel a gép. Tegyük át holnapra a vacsit. xoxo, Ádám A telefon kijelzője 14:00-át mutatott.

– Úgy tűnik, nem kell sietnünk. Mit szólnál egy kis kitérőhöz? – kérdezte Tomhankst, akinek szemmel láthatóan teljesen mindegy volt, merre mennek.

Délután kettőkor véget ért a tanítás, Mia alig várta, hogy kijusson az épületből. Már majdnem átlépte a küszöböt, amikor valaki megszólította.

– Hé, várj egy kicsit!

– Igen? – fordult hátra.

Két lány állt a háta mögött: Ági és Vica, Dávid osztálytársai. Kicsit félrehúzódott, hogy a többiek kiférjenek mellettük az ajtón.

– Neked tényleg tetszik a… na, tudod?! – kérdezte beazonosíthatatlan hangsúllyal Ági, és tetőtől talpig végigmérte.

– Mi… nekem… miért kérdezed? – hebegte Mia, és érezte, hogy lángol az arca.

– Szerintem nem járnál jól vele. Lehet, hogy lenne valami, érted, de aztán úgyis dobna. Amúgy ő csak modellcsajokkal jár. Gondolom, te nem foglalkozol ilyesmivel… ahogy így elnézem…

– Én nem, nem… most mennem kell – szedte össze magát annyira, hogy otthagyhassa őket.

– Jó, persze. Egyébként jó ez a pulcsi. Turiból van?

Úgy tett, mintha ezt már nem hallotta volna. De hallotta. A pulcsi az anyukájáé volt. Eldöntötte, hogy nem megy egyenesen haza, inkább kiül a közeli parkba olvasni. A fejében visszhangzottak a mondatok, látta maga előtt a gúnyos mosolyokat. Újra számolni kezdte a lépéseit: 2046.

A park tömve volt, talán a szokatlanul meleg péntek délután csábította a szabadba az embereket. Üres hely persze sehol. Tett egy kört, aztán elszánta magát, és odalépett az egyik padhoz, amelyiknek a jobb oldalán egy feltűnően magas, idősebb, szőke nő üldögélt a kutyájával, és csokit majszolt. Letelepedett a pad másik felére.

– Hmmmhh – sóhajtotta, miközben ledobta maga mellé a hátizsákját.

– Nekem mondod?! – mosolygott rá Maja, miközben átnyújtotta neki a bonbonos dobozt.

2. Zavaros ügyek

– Sietnem kell, és mivel eddig is ezer dolgom volt, nem mentem be a boltba. Ott a pénz a komódon, rendelj magatoknak pizzát, jó? Fogalmam sincs, mikor jövök, de Misit próbáld meg emberi időben lefektetni! Mia! Hallod?

Mia apukája, mivel választ nem kapott, kénytelen volt bekukkantani a lánya szobájába, amit egyébként nagy tiszteletben tartott. Vagyis szinte sosem lépte át a küszöbét. Valahol ugyanis azt olvasta, hogy a fiataloknak kell a magánszféra, amit minden körülmények között tiszteletben kell tartani.

– Mia! Hallottál valamit abból, amit összeordibáltam? Mennem kell, már el is késtem!

– Igen, bocs, csak olvasom ezt a… – de az apja már ott sem volt.

Még hallotta az autó berregését, máris megjelent a szobájában Misi. Illetve nem is a szobájában, hanem annak az ajtajában. Ugyanis Misi is tisztában volt azzal, hogy ez a nővére felségterülete. Mia nem tudott erről az elméletről, de különösebben nem bánta, hogy nem csörtetnek be folyton hozzá.

– Miaaa! Mikor rendelünk pizzát? – hintáztatta magát ide-oda Misi.

– Hadd olvassam el ezt a fejezetet!

Misi eltűnt, aztán persze két perc múlva megismételte a kérdést. Öt perc múlva újra. Mia tíz percig bírta, aztán kiment a konyhába, ahol a laptopon már a pizzéria honlapja fogadta.

– Ezt te nyitottad meg?

– Aha – húzta ki magát Misi.

– Nem úgy van, hogy egyedül nem netezhetsz?

– De csak ezt néztem! – bökött a képernyőre Misi, aki valahogy a szokásosnál is kisebbnek látszott.

Mia látta, hogy még vagy négy oldal meg van nyitva, gyorsan átfutotta a címüket, és mivel mindegyik ártalmatlannak tűnt, úgy gondolta, nem folytatja a vitát.

– És még mennyi idő, amíg ideér? – érdeklődött Misi, miután nagy nehezen dűlőre jutottak, hogy mit válasszanak.

– Negyvenöt perc.

– Negyvenöt? Éhen halok!

– Egyél egy kis almát.

– Te egyél almát!

Miának már nem volt kedve olvasni, a pizza-mizéria teljesen kizökkentette. Inkább berakta az öccsének a kedvenc rajzfilmjét, pontosabban az egyiket a húszból, aztán megnézte, mi a helyzet a Facebookon. Sári írt neki, hogy megint migrénje van, így ne számítson rá reggel, mert ahogy most áll a helyzet, nem tud iskolába menni. És Marci is küldött neki egy üzenetet. Marci az osztálytársa, és valamiért nem bírja őt. De akkor miért küld üzenetet? Ez fura. Lehet, hogy mindenkinek küldött? Marci ugyanis Pákozdi, a rettegett matektanárnő fia. Lehet, hogy holnap elmarad az óra? Jaj, de jó lenne! Gyorsan végigvette, mi mindent kezdene egy lyukasórával a nap közepén. Olvashatná nyugodtan a nyamvadt könyvét. Felkészülhetne az angolra, amire Misi pesztrálása mellett most biztosan nem jut idő. Hallgathatna zenét egy teljes órán keresztül. De végre egyszer nyugodtan meg is ebédelhetne. Annyira belemerült a gondolataiba, hogy elfeledkezett a kétségeiről, és csak úgy mellesleg rákattintott az üzenetre. Először nem tudta, pontosan mit is lát. Valami… izé… ott meg… a… Kicsit távolabb hajolt, és akkor megértette. Egy csupasz fenék. Feltételezhetően Marci csupasz feneke.

Apró pöttyöket látott, fényeseket és sötéteket, amik ide-oda cikáztak a monitoron. Aztán csak ő volt és a kép. A távolból hallotta a rajzfilm hangjait: a túlságosan boldog és együgyű dalt, a szereplők sipító hangocskáit, az eltúlzott zajokat. Csak ő volt és a kép és a bárgyú dal.

– Mia! Hányszor mondjam még, hogy szomjas vagyok?!

Misi ott állt a háta mögött. Mia azonnal lecsapta a laptop tetejét, és gépiesen kitöltötte neki a narancslevet. Látta? Vajon látta? De az öccse nem az a gyerek, aki bármit is szó nélkül hagy. Ha észrevette volna, biztosan mond valamit.

Igyekezett minél hamarabb kitörölni a fejéből az üzenetet. Egy, kettő, három, négy, öt, hat… minták a pulcsiján. Nem is. Egy, kettő, három, négy, öt, hat, hét. Mosogatás! Nem volt sok mosogatnivaló, összesen három pohár és egy kistányér. Tizenhétszer balra, tizenhétszer jobbra kell törölni. Mire végzett, megérkezett a vacsorájuk.

Szerencsére Misi megint kizökkentette egy kicsit, ugyanis a hawaii pizza fölött elárulta, hogy szerelmes. Nem is akárkibe, hanem Borókába! Mia nem volt egészen biztos abban, hogy létező, hús-vér kislányról van-e szó, vagy a képzeletbeli lakótelepre költözött egy új lakó.

– Aha, és hogy néz ki? – kezdte tesztelni az öccsét.

– Ő a legszebb a világon! – Kis habozás után még hozzátette: – Jó, meg te is.

– Ó, köszi. De mégis, milyen a haja? És a szeme? Ugye van haja és szeme?

– Persze hogy van! De buta vagy! – hüledezett Misi.

– És most mi lesz?

– Viszek neki ajándékot!

Azzal Misi elviharzott. Apróbb puffanások és csattanások kíséretében érkezett vissza, kezében egy viharvert ajándékzacskóval.

– Abban mi van?

– Ezt adom neki holnap!

A zacskóban volt egy fél csoki, egy régi képeslap, egy pár zokni és Mia tusfürdője, amit napok óta keresett. Mivel Misi olyan lelkesnek tűnt, nem akarta megbántani.

– Figyelj csak, szerintem még ne add oda neki holnap. Legyen holnapután. Addig veszünk neki egy egész csokit, egy szebb képeslapot meg egy olyan tusfürdőt, amivel még nem fürdött senki.

– Jó – felelte Misi, bár láthatóan nem igazán értette, miért kellene ezeket kicserélni.

– A zoknidat meg tedd vissza a fiókba! Biztos beleesett véletlenül.

– A zokni a legfontosabb! – toppantott Misi. – Arról fogok eszébe jutni!

– Értem – felelte Mia, de igazából nem értette. Viszont, ha az öccse odaadja egy kislánynak a zokniját, tuti bolondnak nézik. – Inkább valamelyik kitűződet add neki.

– Azokat nem adom!

Erre egyikük sem tudott mit mondani. Misi elballagott az ajándékokkal, Mia pedig vizet engedett a kádba.

Misi fürdés után egyből elaludt, és Mia is úgy tervezte, hogy korán lefekszik. Olvasott még egy kicsit, aztán leoltotta a lámpát. A sötétben nézte a plafont, a falakat, az íróasztalát. Hasra fordult, belefúrta az arcát a párnába. Az oldalára gördült. Aztán megint a plafont nézte. Csak arra tudott gondolni, hogy egy fiú elküldte neki a fenekét. Egy fiú, aki folyton piszkálja őt. Mégis mi ez? És mi lesz másnap? Lerúgta magáról a takarót, és felkapcsolta az olvasólámpát. Mondja el apának? Áh, úgyse tudna mit kezdeni vele, ő biztos nem kapott ilyen üzeneteket. Net sem volt még. Vagy balhét csinálna. Még csak az kéne! Vagy – még rosszabb – azt mondaná, biztos tetszik a Marcinak, csak a fiúk hülyék, és nem tudják megfelelően kifejezni magukat. Pfff. Hirtelen nagyon dühös lett Flórára. Ha nem lógna folyton Vivivel, most megbeszélhetnék a dolgot. Flóra biztosan tudná, hogy mit kell tenni. Ő aztán nem aggodalmaskodik. Egyszer, hatodikban pofon vágott egy fiút, mert az utána füttyögött a menzán. Be is hívatták a szüleit. Jóleső melegség járta át, ahogy maga elé képzelte az elégedett Flórát, ahogy – mint aki jól végezte dolgát – vonul be a következő órára. Leoltotta a lámpát, a fal felé fordult, a fejére húzta a paplant, és azonnal álomba merült.

Fél hétkor viszont úgy pattant ki az ágyból, mint akibe villám csapott. Azt sem bánta, hogy még egy szelet kenyér sincs otthon. Ledöntötte a kávéját, és már majdnem elindult, amikor belenézett a tükörbe. Te jó isten! Egy hatalmas, vörös pattanás pöffeszkedett a homlokán. Soha nem volt pattanásos a bőre, már azt gondolta, ezt megúszta. Erre tessék! A táskáját elhajította, és visszasietett a fürdőszobába. Mit kell ilyenkor csinálni? Nyomkodni? Bekenni? Eltakarni? Farkasszemet nézett a kis döggel, és még soha nem volt ennyire eltökélt. Minden erejét összeszedve igyekezett legyőzni. Ezzel viszont csak felmérgesítette, úgyhogy most kétszer akkora, és már nem is vörös, hanem bíborszínű volt. Fertőtlenítés! Locsolt rá egy keveset az apukája arcszeszéből, ártani nem árthat.

– Ó, hogy az a…!

Aztán jött az alapozó, ami két hónapja várta a tükrös szekrényben, hogy végre használja. A reklámban tökéletesen egységes, szépen csillogó arca lett tőle a modelleknek. Nos, neki sem egységes, sem csillogó nem lett, inkább, mint a Hold felszíne, itt-ott bemélyedések, máshol kitüremkedések, erre sötétebb, arra világosabb, és olyan matt meg szemcsés, mintha egy festőpemzlivel törölték volna képen. Nincs mese, le kell mosni! Az óra már 7:15-öt mutatott, de így nem mehet ki az utcára.

7:22-kor már a megálló felé loholt, homlokán egy méretes ragtapasszal. Biztosan lesz valaki, aki megkérdezi, minek van a fején. Megfogta a karkötőt a csuklóján. Szerda van, ami jó, mert ezen kívül már csak két nap van a hétből, gondolta, de aztán bevillant a kép. Egy pillanatra látta csak, de mintha beleégett volna a retinájába. Miért? Miért pont neki küld ilyet? Már nem is fogta, hanem szorította a karkötőt. Hányingere lett, a kávé éhgyomorra nem a legjobb ötlet. Majd vesz valamit a büfében. A nagyszünetben, mert most örül, ha beér egyáltalán.

– Örülök, ha odaérek! – kiabált föl a szomszédjának Maja. Erzsike a korláton áthajolva igyekezett meggyőzni, hogy az orvosnál feltétlenül említse majd meg, hogy ő ajánlotta. Igazság szerint kicsit hamarabb el kellett volna indulnia, de nem tudta otthagyni Javiert és María Carment éppen akkor, amikor kiderül, hogy a nő várandós, de nem a férfitól.

– Tomhanks! Tudom, hogy fáj, de a doktor bácsi majd segít! Na, várj, fölveszlek, gyere ide!

Tomhanks egész hétvégén sántikált. Maja mindig az élet napos oldalán járt, de most esőfelhők gyülekeztek a feje fölött. Mit csinál, ha beteg? És ha meghal? A kutya köhögni kezdett, Maja csak ekkor vette észre, hogy milyen erősen szorítja. Engedett a szorításon, de néhány lépés után potyogni kezdtek a könnyei, összepettyezve Tomhanks fejét és a selyemkendőt, amit akkor vesz föl, ha fontos elintéznivalója van.

– A fenébe – azzal megcirógatta Tomhanks fejét.

Kicsit késtek ugyan, de még így is várniuk kellett, befutott ugyanis egy sürgős eset. A váró falát kutyatáp-, bolhanyakörv- és vitaminreklámok borították, a recepciós pult mellett egy szekrényben pedig kutyafésűk, játékok és ruhácskák díszelegtek. Vajon ki vesz tüllszoknyát a kutyájának? Nagyjából félóra üldögélés után végre bemehettek.

– Miben segíthetek? – lépett oda hozzájuk a feltűnően jóképű orvos.

– Ő Tomhanks. Húzza a lábát már vagy négy napja, és aggódom, hogy… – maga is meglepődött, de itt elcsuklott a hangja.

– Értem, ne aggódjon, megnézzük!

Azzal Tomhankst egy magas vizsgálóágyra állították. Az orvos és az asszisztens gyakorlott mozdulatokkal ellenőrzött mindent. Egy röntgen, egy ultrahang és egy kis pusmogás után már meg is volt a diagnózis. Illetve előbb a kérdés.

– Volt mostanában valami változás a napi rutinjában? Történt esetleg valami?

– Nem hiszem, én… én… minden úgy van, ahogy eddig. A fiam jött volna pénteken, aztán szombatra vártam, de végül nem jött. Londonban él… majd nemsokára találkozunk… De ez miért fontos most?

– Asszonyom, a kutyának semmi baja. Ez a kutya szimulál.

– Mint Karinthynál?

– Azt nem tudom, de szervi baja nincsen.

– De miért csinálja ezt?

– Azt nehéz megmondani. Talán nem jut neki annyi figyelem, amennyit megszokott. Vagy érzi, hogy ön szomorú. Elnézést, nem akartam így…

Maja könnyei megint potyogni kezdtek. Az orvos, aki a kutyákhoz nagyon értett, de az emberekhez sokkal kevésbé, olyan zavarban volt, hogy az asszisztensét tartotta maga elé, mint valami pajzsot.

– Tessék! – nyújtotta oda Majának a parfümillatú zsebkendőt a feltűnően csinos asszisztens. – Gondoljon arra, hogy a kutyusa egészséges! Ennél jobb hírt nem is kaphatna, nem igaz?

– De, persze, elnézést, nem tudom, mi ez… – itatta fel elmaszatolódott szemfestékét Maja.

Tomhanks eközben Maja lábának támaszkodott, mint mindig, ha vigasztalni akarta.

– Na, most mi legyen? – kérdezte Maja már az utcán, ám ahogy elnézte, a kutyának sem volt több ötlete, mint neki. Elindultak hazafelé, de pár háztömb után megtorpantak.

– Vilmos!? – hebegte Maja. Egy ballonkabátos férfi álldogált a zebránál, kezében aktatáskával, nyakában barna sállal. Maja torka összeszorult, a tenyere csuromvizes lett, annyira, hogy le kellett tennie Tomhankst. A fülében lüktetett a szíve: tadamm-tadamm-tadamm. Tett pár lépést a zebra irányába, de ismét megállt, mintha hirtelen összecsukódott volna előtte egy láthatatlan fotocella. A férfi hátrafordult. – Úristen… – mondta Maja. Azzal felkapta Tomhankst, szaporázni kezdte a lépteit, és vissza se nézett.

Tartalom

1. Mia/Maja

2. Zavaros ügyek

3. Kávé, melltartó, miegymás

4. Gólyabál

5. A régi Flóra

6. Vilmos

7. A Langer nővérek

8. A tánc akkor sport?

9. Foci, süti, telefon

10. A dedikálás

11. Egyedül

12. Jóga-próba

13. Ki az az Anikó?

14. Csapatmunka

15. Karácsonyi vásár

16. A videó

17. Szülinap, a tizenötödik

18. Karácsonyi készülődés

19. Ünnepi Izgalmak

20. Régi ismerősök

21. Ádám

22. Ha szilveszter, akkor…

23. Kép a fiókban

24. Nyomozás

25. Új év, régi helyzetek

26. Matek, műköröm, mákos guba

27. Majával a boltban

28. Hétvégi program

29. A kapcsolat létrejött

30. Jelmezbál

31. Másnap

32. Napló

33. Földet érés

34. Vissza az iskolába

35. Sándor, képek, dilemma

36. Szerelem a levegőben

37. A terv (hiánya)

38. Rajzok, telefonok, üzenetek

39. Nekifutás

40. Szemtől szemben

41. Maja és Sándor

42. Nyelvvizsga és egyéb izgalmak

43. Az osztálykirándulás

44. Indul a nyár

45. Kánikula

46. Mia & Maja

www.cerkabella.hu

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok:
Noto, Architect’s Daughter, Bitter
– SIL Open Font License