A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Alasdair Gray: Poor Things, 2014

Copyright © Alasdair Gray, 2014 together
with the following acknowledgment:
This translation of Poor Things is published by
Publish and More Kft. by arrangement with Bloomsbury Publishing Plc.

Hungarian translation © Gömöri Péter, Moldova Júlia, Dányi Dániel, 2024

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2024

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: POOR THINGS film artwork ©2024 Searchlight Pictures.

All Rights Reserved.

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Kalocsai Judit

Korrektor: Bosznai Gábor

Szakmai lektor: Dr. Sallai Judit

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2024

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu • www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5709-13-7

A szerző itt mond köszönetet Bernard MacLavertynek, aki a könyv születését szakértő szemmel kísérte végig és hasznos tanácsokkal látta el; úgyszintén Scott Pearsonnek, aki a kéziratot legépelte, és kiegészítette a korra jellemző részletekkel; továbbá dr. Bruce Charltonnak az orvosszakmai részek kijavításáért; Angela Mullane-nek a jogi kérdésekben nyújtott segítségéért; Archie Hindnak a félresiklott skót ipari fellendülés korával kapcsolatos (főként a The Sugarolly Story című színdarabjából kölcsönzött) meglátásaiért; Michael Roslaunak, akitől a szerző Lessing Bölcs Náthánját kapta ajándékba (az 1894-ben Glasgow-ban a MacLehose & Son által kiadott, William Jacks fordításában és William Strang metszeteivel díszített kötetet, amely – ha tartalmában nem is – formájában az ihletője volt a jelen könyvnek); köszönet illeti továbbá Elspeth Kinget és Michael Donnellyt, a dunfermline-i Abbot House helytörténeti múzeum kurátorait, amiért hozzájárultak, hogy a magánéletük egy korábbi szakaszából vett példákkal tehessem hitelesebbé ezt a kitalált történetet. A 17. fejezetben Bella előadásában leírt megrendítő incidenshez V. S. Naipul Egy szabad államban című könyvének epilógusa adta az inspirációt. További ötleteket merítettem az Ariel mint hárpia című műből, Christopher Smallnak Mary Shelley Frankensteinjéről írt tanulmányából, valamint Liz Lochheadnek a hasonló témájú, Blood and Ice című színdarabjából. A 18. fejezet harmadik és negyedik bekezdésében szerepel három mondat, amelyeket Simone de Beauvoir Sartre-hoz írt egyik leveléből vettem át, ami Quentin Hoare fordításában jelent meg az 1991-es Hutchinson-kiadásban. A második fejezetre vonatkozó történelmi magyarázat Johanna Geyer-Kordeschnek a W. F. Bynum által szerkesztett Az orvostudomány enciklopédiájában szereplő „A nők és az orvoslás” című szócikkéből származik. Az elő- és hátlapon szereplő mottók Denis Leigh egyik verséből valók. A szerző ezúton is köszönetet mond egyik közeli barátjának, akinek az anyagi támogatása nélkül ez a mű nem készülhetett volna el időre.

Könyvdizájn: Alasdair Gray

Dr. Archibald McCandless (1862–1911) egy jómódú földbérlő törvénytelen fiaként látta meg a napvilágot egy Whauphill nevű falucskában a Galloway-félsziget délnyugati részén. A Glasgow-i Egyetemen orvostudományt tanult, rövid ideig házi-, majd tisztiorvosként működött, végül egész életét az irodalomnak és a fiai tanításának szentelte. A valaha közismert epikus műve, a Sawney Bean hagyatéka mára méltatlanul feledésbe merült, legzseniálisabb alkotásának, az önéletrajzi ihletésű Szegény páráknak az első kiadását pedig a saját felesége akadályozta meg. Ez a hátborzongató történet, amelyet egy glasgow-i helytörténet-kutató fedezett fel, éppoly lebilincselő, mint James Hogg Confessions of a Justified Sinner-je{1}, és méltán jutalmazták 1992-ben egyszerre a Whitbread-díjjal és a Guardian az év legjobb könyvének kijáró díjával.

Alasdair Gray, a könyv szerkesztője egy kartondobozokat gyártó üzem tulajdonosának, szabadidejében hegyi túravezető apának a fia, aki Glasgow Riddrie nevű városrészében született 1934-ben. A Skót Oktatásügyi Minisztérium által kiadott diploma tanúsága szerint műszaki tervezésben és murális festészetben szerzett felsőfokú képesítést, mára viszont egy dagadt, kopaszodó, levegő után kapkodó, nős átlagember lett belőle, aki írásból és tárgyak tervezéséből él.

FELESÉGEMNEK,
MORAGNAK

BEVEZETŐ

Az alábbi történet egy 1911-ben elhunyt tisztiorvos életpályájának korai szakaszáról készült önéletrajzi beszámoló, ám azon olvasók, akik nem hallottak még a skót orvostudomány 19. század végi merész kísérleteiről hírhedtté vált korszakáról, könnyen összetéveszthetik egy hátborzongató rémregénnyel. Akik gondosan mérlegelik a jelen bevezető végén felsorakoztatott bizonyítékokat, azoknak szikrányi kétsége sem marad, hogy 1881 februárjának utolsó hetében Glasgow városának egy, a Park körönd 18-as számú házában műtétet végző sebészzseni valóban egy huszonöt éves nő testét rakta össze a rendelkezésére álló emberi testrészekből. A helytörténész, Michael Donnelly nem ért egyet velem. Ő találta meg ugyanis egy ház romjai között azt a kéziratot, ami ennek a könyvnek az alapjául szolgál, így hát kötelességem elmondani felfedezésének a körülményeit.

A múlt század hetvenes éveinek Glasgow-jában nagy volt a nyüzsgés. A hagyományos ipart, ami annak idején naggyá tette a várost, fokozatosan felszámolták, az üzemek bezártak vagy elköltöztek délre, miközben a városvezetők (az okot bármely képzett politikai közgazdász könnyedén meg tudja magyarázni) tucatszám vásárolták fel a többemeletes házakat, és folyamatosan bővítették a várost körülvevő autóúthálózatot. A Glasgow Greenben, a város legrégibb közparkjában álló helytörténeti múzeum két munkatársa, a kurátor Elspeth King és segítője, Michael Donnelly lázas igyekezettel gyűjtötték egy olyan kor helytörténeti relikviáit, amelyeknek még az emlékét is a feledés homályába akarták száműzni. A helytörténeti múzeum (hivatalos nevén a Népek Palotája) gyakorlatilag az első világháború óta nem kapott pénzügyi támogatást a Városi Tanácstól, amiből új kiállítási tárgyakat vásárolhattak volna, így a két helytörténész jobb híján csak lebontásra ítélt házakból kimenekített tárgyakból válogathatott. Kibéreltek egy raktárt a Templeton-szőnyeggyártól (ami maga is hamarosan lehúzta a redőnyt), és Michael Donnelly ide hurcolta tonnaszám az ólomüveg ablakokat, padlócsempéket, színházi plakátokat, már rég megszűnt szakszervezetek felvonulási lobogóit és mindenféle, a romok közt fellelt okiratot. Elspeth King néha maga is segített Michaelnek a cipekedésben és a válogatásban, tekintve, hogy a többiek főmunkaidőben a Kelvingrove Művészeti Galéria teremőrei voltak, akiket nem azért fizettek, hogy félig lerombolt, koszos és veszélyes épületekből gyűjtsenek kiállítási tárgyakat. Ez persze Elspethre és Michaelre is igaz volt, ám az általuk rendezett új és nagy sikerű kiállítások a Városi Tanácsnak egy pennyjébe sem kerültek.

Michael Donnelly egyik reggel munkába menet a városközpont egyik utcájában egy régimódi irattároló dobozra lett figyelmes, amit valaki azért rakott ki a járda szélére, hogy a köztisztasági hivatal dolgozói összeszedjék, és elszállítsák a papírhulladék-feldolgozó üzembe. A dobozba belenézve különféle leveleket és iratokat talált, amelyeken minden dátum a századelőről származott – az iratok alighanem egy azóta felszámolt ügyvédi iroda tulajdonában állhattak. Feltehetően egy új cég örökölhette a sok haszontalan iratot, és ők döntöttek úgy, hogy a szemétbe hajítják az egész halmot. A dobozban főként adásvételi szerződések sorakoztak, amelyek akkoriban befolyásos üzletemberek és családok ingatlanügyleteinek a részleteit rögzítették, de Michael kiszúrta az egyiken a Glasgow-i Egyetemen elsőként diplomát szerzett női orvos nevét is, aki manapság legföljebb már csak a múlt századi szüfrazsettmozgalmakat kutató történészek érdeklődésére tarthatott számot, pedig a doktornő egy figyelemre méltó fabiánus értekezést is írt a közegészségügyről az egyik újságba. Michael úgy döntött, hív egy konflist, és elviszi magával az egész dobozt, hogy majd az irodájában nyugodtan átnézze az egész anyagot; de a rend kedvéért előbb ellátogatott ahhoz a céghez, amelyiknek a munkatársa kirakta a dobozt, hogy engedélyt kérjen tőlük. Nem járultak hozzá. A cég egyik társtulajdonosa (jól ismert ügyvéd és helyi politikus, akinek ehelyütt inkább nem említeném a nevét) közölte Michaellel, hogy máris bűnügyi felelősség terheli azért, hogy belenézett másvalakinek a magánokirataiba, amelyek különben is megsemmisítés céljából kerültek a járdaszélre. Közölte vele továbbá, hogy minden ügyvédnek esküt kell tennie arra, hogy az ügyfelei ügyes-bajos dolgairól készülő okiratokat soha harmadik félnek meg nem mutatja, függetlenül attól, hogy a kérdéses ügyfél még életben van-e, vagy sem. Elmondta, azért szokták a régi okiratokat megsemmisíteni, mert ez az egyetlen biztos módja annak, hogy még akaratlanul se szegjék meg ezt a titoktartási kötelezettségüket, és figyelmeztette Michaelt, hogy amennyiben megakadályozza akár egyetlen papírlap eljutását az égetőkemencébe, feljelentik rablásért. Michael tehát otthagyta az egész kupacot – leszámítva egy apró kis csomagot, amit feltűnés nélkül becsúsztatott a kabátzsebébe még azelőtt, hogy megtudta volna, ezzel bűncselekményt követ el.

A lepecsételt borítékon a már egészen barnára fakult címzésben ez állt: Doktor Victoria McCandless rezidenciája / Az 1974 augusztusát követő időben legidősebb unokája vagy más, még élő leszármazottja kezeihez / A borítékot tilos ezt a dátumot megelőzően felnyitni. A cirkalmas címzést egy – jóval későbbi időpontban, már modern golyóstollat használó – ismeretlen illető hullámos vonalakkal áthúzta, és ezt firkantotta alá: Nincsenek élő leszármazottak. A pecsétet már feltörte valaki, és a borítékból erőszakkal kitépte a tartalmát, de a benne talált levelet és könyvet olyannyira érdektelennek találta, hogy olvasatlanul visszagyömöszölte a borítékba, amitől a levél alaposan meggyűrődött. Donnelly, ez a huncut kis tolvaj, a délutáni teaszünetben hátravonult a Népek Palotája egyik raktárába, és ott alaposan szemügyre vette a csomagot.

A könyvecske 18 × 11 centis volt, fekete vászonkötéses, az első és a hátsó borítóját is egy fura alakzat díszítette. A borító belső fülére valaki egy szentimentális verset írt. A címoldalon ez állt nyomtatott betűkkel: EPIZÓDOK DR. ARCHIBALD McCANDLESS SKÓT TISZTIORVOS / ÉLETÉNEK FIATALKORI ÉVEIBŐL / A metszetek William Strang munkái / GLASGOW: a Szerző megbízásából készült magánkiadás / ROBERT MACLEHOSE & COMPANY, az Egyetem megbízott nyomdájában, 1909-ben. Nem volt túl bizalomgerjesztő cím. Akkoriban tucatszámra jelentek meg hasonlóan sekélyes, pletykaszintű könyvek ilyen címekkel, mint Lapok a Főfelügyelő Úr Naplójából, vagy Frank Clark Védőügyvéd Állásfoglalásai és Előítéletei. Amikor maga a szerző fizette ki a kiadónak a nyomtatás költségét (mint a jelen esetben), rendszerint jóval gyöngébb műről volt szó, mint amikor a kiadó fizetett a szerzőnek. Amikor Michael felütötte az első fejezetet, a pillantása az akkori idők egyik tipikus címsorára esett:

FEJEZET: AZ ELSŐ

Anyám – Apám – A Glasgow-i Egyetem és a küzdelmes korai évek – Egy professzor portréja – Egy visszautasított pénzügyi jótanács – Az első mikroszkópom – Egy teljes értékű intelligencia.

De Michael Donnellyt mindennél jobban érdekelték Strang illusztrációi és portréi. A skót művész, William Strang (1859–1921) Dumbartonban született, később Legros keze alatt tanult a Londoni Slade Képzőművészeti Akadémián. Ma már főként a metszetei és nem a festményei miatt tartják számon, életműve jelentős része is könyvillusztrációkból áll. Egy olyan doktornak, aki meg tudta fizetni Strangot, hogy a magánkiadásban megjelenő könyvéhez metszeteket készítsen, az akkori orvosokénál jóval nagyobb jövedelme kellett hogy legyen, ugyanakkor a könyv címoldalán látható Archibald McCandless-portréról senkinek sem egy gazdag ember vagy egy orvos jutna elsőre eszébe. A könyvvel egybecsomagolt levél még zavarosabb volt. Doktor Victoria McCandless, a szerző özvegye írta, és arra hívta fel a soha meg nem született gyermekei figyelmét, hogy a kötetben leírtakból minden szó szemenszedett hazugság. Íme, egy idézet belőle:

Mire eljő 1974, a McCandless-dinasztiában már legalább két nagypapa és négy dédnagyapa lesz, úgyhogy mit sem fog számítani, hogy az egyikük kissé meghibbant, és könnyedén lehet, hogy nevetni fognak az eltévelyedésén. Legszívesebben szívből kikacagnám ezt a könyvet, mégsem tudom megtenni. Kiráz tőle a hideg, és csak hálát adhatok a Gondviselésnek, hogy néhai férjuram mindössze ezt az egyetlen példányt nyomtatta ki és köttette be. Szívem szerint tűzre vetettem volna minden darabkát, amit csak megtaláltam az eredeti kéziratból, és ezt is elégettem volna, ahogy ő javasolta. De hát, istenem! Ez a könyv az egyetlen bizonyítéka annak, hogy ez a szerencsétlen flótás egyáltalán létezett. Ráadásul kisebb vagyont fizetett ki a nyomtatásra (…) Nem érdekel, hogy mi lesz róla az utókor ítélete, mindaddig, amíg senki, aki most él, nem hozza összefüggésbe velem.

Michael azonnal megértette, hogy mind a könyv, mind a levél megéri, hogy alaposabban foglalkozzon velük, úgyhogy egyéb anyagok társaságában félretette őket olyan időkre, amikor majd ráér, hogy minden figyelmét nekik szentelje.

És azok szép türelmesen vártak a sorukra. Aznap délután megtudta, hogy a Glasgow-i Egyetem régi teológiai tanszékét egy alapos renoválás előkészületeként kiüríti egy ingatlanfejlesztő cég. (Ma luxuslakások vannak benne.) Michael később egy rakás 18. és 19. századi, nagy méretű, főként skót egyházi méltóságokat ábrázoló olajfestmény tetején bukkant rá a félretett holmikra, amelyek ugyanúgy a Dawsholm parkbéli városi szemétégető tüzében végezték volna, ha ő sebtében ki nem vágja őket a keretükből (ezeket még annak idején feltűnő helyen a falhoz csavarozták) és el nem viszi mindet a kelgrove-i képzőművészeti galériába, ahol még sikerült elhelyeznie őket a már így is zsúfolt raktárban. Több mint egy évtizednek kellett eltelnie, mire Michael Donnelly végre hozzájutott, hogy kényelmesen leüljön és áttanulmányozza a város társadalomtörténetét. Már 1990-ben kilépett a Népek Palotájában lévő munkahelyéről, amikor Margaret Thatcher kultuszminisztere bejelentette, hogy Glasgow elvállalta Európa Kulturális Fővárosának a szerepét, de kifelé mentében azért még zsebre vágta a könyvet és a levelet, abban a biztos tudatban, hogy ezek amúgy sem fognak hiányozni az utódjának – már persze abban az esetben, ha egyáltalán fenntartják még ez azt állást.

Michael Donnellyvel 1977-ben ismerkedtem meg, amikor Elspeth King alkalmazásba vett a Népek Palotájában működő művészeti nyilvántartás munkatársaként, de amikor 1990 őszén felvette velem a kapcsolatot, én már szabadúszó íróként dolgoztam több kiadónak is. Michael azzal nyomta a kezembe ezt a könyvet, hogy okvetlenül olvassam el, mert szerinte ez egy feledésbe merült mestermű, ami megérdemelné, hogy kinyomtassák. Igazat adtam neki, és azt mondtam, elintézem a kiadását, ha szabad kezet kapok a szerkesztésben. Némi vonakodás után belement, miután megígértem, hogy Archibald McCandless szövegén semmit sem változtatok. És valóban, a végül nyomdába került könyv szövege túlnyomó részben akár a fénymásolata is lehetne McCandless eredeti szövegének; még a Strang-metszeteket is fotótechnikai eljárással készült hű másolatokkal szerkesztettük bele. De azért vannak változtatások is, például a bonyodalmas és hosszú fejezetcímeket hatásosabb és szellemesebb címekkel helyettesítettem. A 3. fejezet címét, ami eredetileg így hangzott: Sir Colin felfedezése – egy élet megakasztása – „Ennek ugyan mi értelme?” – a furcsa nyulak – „Ezt meg hogyan tudta megcsinálni?” – haszontalan okosság, és amit már a görögök is tudtak – Viszontlátásra – Baxter bulldogja – egy szörnyszülött keze – egy szóra redukáltam, s most ez lett belőle: „Összeveszés”. Ahhoz is ragaszkodtam, hogy a könyvnek új címet adjak: a SZEGÉNY PÁRÁK-at. A történetben sűrűn emlegetik a párákat, továbbá minden egyes szereplő (leszámítva Mrs. Dinwiddie-t és a Tábornokot kínzó két élősködőt) is előbb-utóbb magára aggatja vagy kiérdemli a többiektől a szegény jelzőt. A magát „Victoria” McCandlessként emlegető hölgy levelének egy részletét csak a könyv epilógusaként mutatom be. Michael jobban szerette volna, ha ez a Bevezetőbe kerül, de ha az olvasó a lényegi részek előtt olvassa el, előítéleteket kelthet a többi szereplővel szemben. Így, a regény végén könnyen felismerhetjük benne egy zavarodott lelkiállapotú nő vádaskodó levelét, aki bármire hajlandó azért, hogy titokban tartsa élete indulásának valódi körülményeit. Továbbá minden könyvnek bőven elég egy Bevezető, ezt pedig éppen most írom én.

Attól tartok, Michael Donnelly és én egészen másként látjuk ezt a könyvet. Ő egy akasztófahumorral nagyvonalúan leöntött, kitalált történetként tekint rá, amelybe szerzője ügyesen valódi élettapasztalatokat és történelmi tényeket szőtt; akár Walter Scott a Puritánok utódaiba és James Hogg a Private Memoirs and Confessions of a Justified Sinner című könyvébe{2}. Én ezt a művet Boswell Doktor Johnson élete című életrajzi munkájához érzem a legközelebb állónak; ez is egy nagyon sok szeretettel megrajzolt portré egy lefegyverzően jó, bátor, intelligens, bár kissé hóbortos emberről, amit a párbeszédek iránt fogékony memóriával megáldott barátja fest róla. Akárcsak Boswell, a végig háttérbe vonuló McCandless is számtalan kortárs levelét foglalja be narratívájába, hogy ezáltal más nézőpontokból is bemutassa hősét, és a végeredmény egy egész társadalmat kendőzetlenül bemutató mű. Donnellynek azt is elmondtam, hogy annyi regényt írtam már, hogy azonnal felismerem a valóságról készült, történelmi értékű munkát. Erre azt válaszolta, ő meg annyi valóságos sztorit írt már, hogy könnyen felismeri a fikciót. Erre aligha válaszolhattam mást, mint hogy: rendben, akkor én meg kiképzem magam történésznek.

Így is tettem. Az lett belőlem. Hathavi kitartó kutatómunka elvégeztével, melynek során végigböngésztem a Glasgow-i Egyetem archív anyagait, a Mitchell Könyvtár Régi Glasgow Termében talált családi iratokat, a Skót Nemzeti Könyvtár, az edinburghi anyakönyvi hivatal, a londoni Somerset House és a colindale-i Brit Közkönyvtár összes vonatkozó és bizonyító erejű anyagát – ma már nyugodt szívvel állíthatom: a McCandless-sztori csöppet sem légből kapott. Ezeknek a bizonyítékoknak egy részét a könyv végén tárom az olvasó elé, de a többségük hadd álljon itt és most. Azoknak a kedves olvasóknak, akik megelégszenek egy ügyesen előadott, érdekfeszítő sztorival, azt javaslom, hagyják félbe ezt a bevezetőt, és térjenek rá magára a történetre. A megrögzött kételkedők talán jobban járnak, ha előbb átfutják az eseményeknek itt következő időrendi összefoglalóját.

1879. AUGUSZTUS 29.: Archibald McCandless felvételt nyer a Glasgow-i Egyetem orvostudományi karára, ahol Godwin Baxter (a híres sebész fia, akkor már maga is gyakorló sebészorvos) tanársegédként tanít az anatómiai tanszéken.

1881. FEBRUÁR 18.: A Clyde folyó partján megtalálják egy vízbe fúlt terhes asszony holttestét. A rendőrségnél halottkémként dolgozó Godwin Baxter (lakhelye: Park körönd 18.) jelentésében igazolja, hogy a halál oka vízbe fúlás; a halottat „huszonöt év körüli, 177 cm magas, hullámos, sötétbarna hajú, kék szemű, fehér arcbőrű, jól öltözött nőként” írja le, akinek „látszik a kezén, hogy nem végez rendszeresen nehéz fizikai munkát”. Az újságokban hirdetés jelenik meg az elhunyt asszonyról, de senki sem jelentkezik a rendőrségen.

1882. JÚNIUS 29.: Napnyugtakor fura, ismétlődő zajt hallott a lakosság szinte az egész Clyde-medence térségében, és bár a következő két hét során a témát számtalan cikkben boncolgatta a helyi sajtó, mindmáig nincs rá semmiféle magyarázat.

1883. DECEMBER 13.: Duncan Wedderburn ügyvédet, aki rendes körülmények között édesanyjával él Pollokshieldsben, az Aytoun utca 41. szám alatt, gyógyíthatatlan elmebetegség diagnózisával beszállítják a Glasgow-i Királyi Tébolydába. Két nappal későbbi számában így ír erről a Glasgow Herald tudósítása: „Múlt szombaton a közönség több tagja panaszt tett a rendőrségnél a Glasgow Green park nyilvános szószékén felszólaló egyik szónok trágár szóhasználata miatt. A helyszínre siető konstábler megállapította, hogy a szónok, egy húszas évei végén járó, jól öltözött fiatalember valóban becsületsértő kifejezésekkel illeti a glasgow-i orvostársadalom egyik köztiszteletben álló és jótékony célokra sokat áldozó tagját, és nem átallja szónoklatát még bibliai idézetekbe kevert trágárságokkal is megtűzdelni. Amikor a konstábler felszólította, hogy azonnal hagyja abba ezt az illetlen beszédet, a szónok még jobban elkezdett gorombáskodni, mire nem kis nehézségek árán beszállították az Albion utcai rendőrőrsre, ahol egy orvos az őrizetbe vételhez kielégítő egészségi állapotban találta, de a kihallgatása elhalasztását javasolta. Tudósítónk információi szerint az illető egy jó családból származó, polgári peres ügyvéd. Egyelőre nem emeltek ellene vádat.

1883. DECEMBER 27.: Sir Aubrey de la Pole Blessington tábornok, akit valaha a „Villámcsapás” Blessington becenéven emlegettek (bár az utóbbi időkben már Észak-Manchester liberális parlamenti képviselőjeként tevékenykedett), önkezével vet véget az életének a Loamshire Downs-i vidéki birtokán, a hogsnortoni udvarház fegyverszobájában. Az özvegyéről sem a gyászjelentésekben, sem a temetésről megjelent beszámolókban nem esik egyetlen szó sem, annak ellenére, hogy Blessington mindössze három évvel korábban vette feleségül a huszonnégy esztendős Victoria Hattersley-t, és sem a kettőjük hivatalos válásáról, sem a hölgy haláláról soha nem jelent meg híradás.

1884. JANUÁR 10.: Különleges engedéllyel polgári házassági szerződés jön létre Archibald McCandless, a Glasgow-i Királyi Közkórház szakorvosa és Bella Baxter, a bárósági egyházközséghez tartozó hajadon között. A két tanú Godwin Baxter, a Királyi Sebész Társaság tagja, valamint a házvezetőnő, Ishbel Dinwiddie. A menyasszony, a vőlegény és mindkét tanú bejegyzett lakhelye a Park körönd 18. szám alatti ház, ami egyúttal az esküvő színhelyeként is szolgál.

1884. ÁPRILIS 16.: Godwin Baxter meghal a Park körönd 18. sz. alatti otthonában, feltehetőleg a doktor Archibald McCandless (ő szignálja a halotti bizonyítványt is) által diagnosztizált „örökletes ideg-, légző- és emésztőrendszeri működési rendellenesség által okozott egyidejű agyérgörcs és szívroham következtében”. A temetésről készített tudósításában a The Glasgow Herald egy „furcsa formájú koporsót” emleget, és beszámol arról, hogy az elhunyt minden vagyonát doktor és Mrs. McCandlessre hagyta.

1886. SZEPTEMBER 2.: A nő, aki Bella Baxter néven ment feleségül dr. Archibald McCandlesshez, beiratkozik a Sophia Jex-Blake nők számára fenntartott Orvosképző Intézetbe – ezúttal már Victoria McCandless néven.

Michael Donnelly azt mondta, jóval meggyőzőbbnek találná a fenti bizonyítékokat, ha sikerülne hozzájutnom a házassági, illetve a halotti anyakönyvi kivonatok hiteles másolataihoz, valamint korabeli újságcikkekről készült fotókópiákat mellékelnék, de nekem bőven elég az olvasóim bizalma, megvagyok „szakértői vélemények” nélkül is. Mr. Donnelly viselkedése velem ma már jóval kevésbé joviális, mint korábban. Engem hibáztat az eredeti kézirat elkallódásáért, ami meglehetősen igazságtalan. Én szívesen küldtem volna csak egy másolatot a kiadónak, és az eredetit inkább azonnal visszaadtam volna neki, csakhogy ez minimum 300 fonttal megnövelte volna a kiadás költségeit. A modern szedőgépek könnyedén be tudnak olvasni egy oldalt akár egy gépírásos kéziratból is, de egy fotókópiát sajnos betűről betűre újra kell szedni; az eredeti könyvre egyébként szüksége volt a fotótechnikus specialistának is, hogy elkészítse a Strang-metszetekről és Bella leveleiről készült nyomólemezeket a nyomtatáshoz. Aztán a hosszú vándorúton szerkesztőtől kiadón, szedőn és fotótechnikuson át a különleges első és egyetlen kiadású könyv kézen-közön elveszett. A könyvkiadásban az ilyesmi gyakran előfordul, és nálam jobban senki sem sajnálja, hogy ez velem is megesett.

A bevezető végén álljon itt egy rövid tartalomjegyzék, amelyben az enyhén átdolgozott eredeti McCandless-könyv az őt megillető főhelyre kerül.

BEVEZETŐ

Írta: Alasdair Gray

11. oldal

EPIZÓDOK EGY SKÓT TISZTIORVOS PÁLYAFUTÁSÁNAK FIATALKORI ÉVEIBŐL

Írta: Doktor Archibald McCandless

25. oldal

DR. VICTORIA MCCANDLESS LEVELE A LEGIDŐSEBB TÚLÉLŐ LESZÁRMAZOTTJÁNAK

319. oldal

KRITIKAI ÉS TÖRTÉNELMI JEGYZETEK

Írta: Alasdair Gray

347. oldal

Az egyes fejezetek után következő jegyzeteket 19. századi metszetekkel illusztráltam, de a könyvben fennmaradó üres helyekre végül McCandless illesztett be a Gray anatómiája című első kiadásából vett illusztrációkat – talán azért, mert ő és Baxter barátja is innen tanulta el a gyógyítás nemes művészetét. A túloldalon látható bizarr alkotás Strang műve – ez a kép szerepelt ezüst dombornyomással az eredeti könyv első és hátsó borítóján is.

Drága egyetlen bűbájos és nagyhírű doktorom, kérlek, fogadd mosollyal e csekélységet egy másik doktortól, ki egy életen át szerető, türelmes és bolond férjed volt. Illesd ajkaddal eme utolsó ajándékom

(s mivel vissza nem adhatod),

olvasd el legalább egyszer, aztán ha nem tetszett, a tűzbe dobhatod!

Őszinte híved, Archie
1911 júniusa

A NŐNEK,
AKI ÉRTELMET AD
AZ ÉLETEMNEK

TARTALOMJEGYZÉK

1. AZ ÉN MEGALKOTÁSOM

2. SZÍNRE LÉP GODWIN BAXTER

3. ÖSSZEVESZÉS

4. EGY ELBŰVÖLŐ IDEGEN

5. BELLA BAXTER MEGALKOTÁSA

6. BAXTER ÁLMA

7. A SZÖKŐKÚTNÁL

8. AZ ELJEGYZÉS

9. AZ ABLAKNÁL

10. BELLA NÉLKÜL

11. PARK KÖRÖND 18.

WEDDERBURN LEVELE

12. Egy megszállott születése

13. FELVONÁSKÖZ

BELLA BAXTER LEVELE

14. Glasgow-ból Odesszába: A szerencsejátékosok

15. Odesszából Alexandriába: A hittérítők

16. Alexandriából Gibraltárba: Astley keserű életfilozófiája

17. Gibraltárból Párizsba: Wedderburn elmenekül

18. Párizsból Glasgow-ba: A visszatérés

19. KÖNYVEM LEGRÖVIDEBB FEJEZETE

20. GOD VÁLASZT AD

21. VÁRATLAN MEGSZAKÍTÁS

22. AZ IGAZSÁG – A LEGHOSSZABB FEJEZET

23. BLESSINGTON UTOLSÓ HÚZÁSA

24. ISTEN VELÜK

ILLUSZTRÁCIÓK

A szerző portréja
első borítón

Mr. Godwin Baxter,
Ajax MacGillicuddy egyik portréjából vett részlet

Bella Baxter,
a The Daily Telegraphban megjelent fényképéről

Duncan Wedderburn

Fénymásolatok Bella Baxter kézírásos leveleiről

Jean Martin Charcot professzor/a>

Sir Aubrey de la Pole Blessington, Bart V.C.,
a London Illustrated Newsból

Blaydon Hattersley

1.
Az én megalkotásom

Anyám, akár a többi mezőgazdasági cselédmunkás azokban az időkben, nem bízott a bankokban. Amikor megérezte, hogy közeledik a halál, magához vont, és elmondta, hogy élete minden megtakarított pénzét egy bádogdobozban őrzi az ágy alatt, és még elhaló hangon hozzátette:

– Vedd ki a pénzt és számold meg.

Úgy tettem, ahogy mondta, és meglepetten láttam, hogy a vártnál jóval nagyobb összeg lapul a dobozban.

– Használd arra ezt a pénzt, hogy legyen valaki belőled.

Azt mondtam neki, orvosnak fogok tanulni, mire a szája lekicsinylő fintorra húzódott, ilyen arcot rendszerint olyankor vágott, ha valami szamársággal álltam elő. Aztán pár pillanattal később még azt sziszegte oda feldúltan:

– Eszedbe ne jusson, hogy a temetésemre költs akár csak egy pennyt is ebből a pénzből! Ha Kacskaláb ezért egy koldusnak járó sírgödörbe lök, majd a pokolban megbűnhődik érte! Ígérd meg, hogy mindent megtartasz magadnak!

Apámat csúfolták a helybéliek Kacskalábnak, ami eredetileg egy olyan betegség velejárója, amit a nem kellő gonddal megválogatott táp okoz a baromfinál. Kacskaláb aztán mégiscsak kifizette a temetési költségeket, de a végén csak ennyit mondott:

– A sírkőről majd gondoskodj te.

Tizenkét évbe is beletelt, mire összespóroltam a pénzt egy tisztességes sírkőre, addigra viszont már teremtett lélek sem emlékezett rá, hogy anyámat hová temették.

Az egyetemen a ruhám és a modorom azonnal elárulta szerény származásomat, és mivel gyűlöltem, ha bárki ezzel ugratott, a szünetekben rendszerint magányosan lődörögtem az előadótermek előtti folyosón. Az első félév végén behívatott az egyik tanárom a szobájába, és így szólt:

– Mr. McCandless, ha igazságos világban élnénk, én ragyogó jövőt jósolnék önnek, de ez a mostani nem az, úgyhogy fogadjon el tőlem egy jótanácsot. Lehet önből még Hunternél is finomabb kezű sebész, Simpsonnál is híresebb nőgyógyász, vagy akár Lister képességeivel vetekedő orvosprofesszor, de ha nem tud sima társasági modort, legalább némiképp méltóságteljes tartást és könnyed, humoros beszédstílust elsajátítani, akkor előbb-utóbb elpártolnak öntől a betegei, orvoskollégái pedig nagy ívben kerülni fogják. Ne vesse meg a finom, úri megjelenést, pusztán mert sok futóbolond, sznob és gazfickó visszaél vele. Ha nem telik önnek egy jó úri szabónál készült elegáns kabátra, akkor nézzen körül a valamirevaló zálogházakban a ki nem váltott és az ön termetére illő felsőruházati cikkek között. Lefekvés előtt minden este teregesse ki gondosan a nadrágját a matraca alá helyezett két deszkalap közé. Ha nem tud naponta új fehérneműt venni, valahogy legalább kerítsen egy frissen keményített gallért. Látogassa azokat a társasági összejöveteleket és a férfiközönség számára rendezett szivarozós koncerteket, ahol megismerkedhet annak a társadalmi osztálynak a képviselőivel, amelyhez majd – egyetemi tanulmányai révén – ön is csatlakozni szeretne. Meglátja, nem is vagyunk olyan elviselhetetlen népség, ön pedig viselkedésünk ösztönös utánzása révén hamarosan besimul közénk.

Bevallottam neki, hogy a pénzemből nem telik másra, mint tandíjra, szakmai könyvekre, a szükséges műszerekre és szerény megélhetésre.

– Esküdni mertem volna, hogy ez a gondja! – kiáltott fel diadalmasan. – De hiszen épp erre való az egyetemi szenátus, hogy mérlegelje az önéhez hasonló méltányos kéréseket. Ezeknek az ösztöndíjaknak az oroszlánrészét teológushallgatóink között osztják szét, de ugyan miért kellene kizárni ebből a körből a természettudományokat? Szerintem legalább egy új öltönyre való összeget oda tudunk ítélni önnek, ha megfelelő formában közelíti meg a testületet, én meg szólok egypár jó szót az érdekében. Na, mit szól hozzá? Tegyünk egy próbát?

Ha, mondjuk, azt mondta volna, hogy „Nézze, szerintem ön megérdemelne egy ösztöndíjat, így és így kell beadni a folyamodványt, és amúgy is én fogom elbírálni a kérvényét…”, ha így közelíti meg a kérdést, gondolkodás nélkül hálásan megköszöntem volna neki; ehelyett lustán hátradőlt a karosszékében, összekulcsolt kezét tekintélyes hasán pihentette, és olyan kaján, álszerényen negédes mosollyal pillantott fel rám (mert persze engem nem kínált hellyel), hogy zsebre kellett vágnom mindkét kezemet, még mielőtt behúzok egy nagyot a képébe. Inkább azt feleltem neki, hogy én Galloway olyan részéből jövök, ahol az emberek méltósága nem engedi, hogy alamizsnáért kuncsorogjanak, de mivel azzal biztat, hogy tehetséges vagyok, talán megtalálhatnánk a módját, hogy mindketten hasznot húzzunk ebből az ügyből. Azt javasoltam, hogy adjon nekem kölcsön száz fontot, én pedig hét és fél százalékos éves kamatot fizetek rá egészen ötödéves koromig, amikor megkapom az általános orvosi diplomámat, vagy a harmadik év végén, amennyiben szaktanácsadó képesítést szerzek, amikor is visszakapja a teljes eredeti tőkét, plusz húsz font bónuszt. Ettől tátva maradt a szája, úgyhogy gyorsan hozzátettem még:

– Persze, ha nem sikerülne lediplomáznom, vagy bármi más okból idő előtt kitennének, akkor azonnal csődbe mennék, de érzésem szerint nyugodtan belém fektetheti a tőkéjét. Nos, mit gondol róla? Próbáljuk meg?

– Ön, ugye most bizonyára tréfál… – dörmögte maga elé, és keményen végigmért a tekintetével, miközben egy kitörni készülő mosoly előjeleként remegni kezdett a szája széle, nyilván arra számítva, hogy majd én is bocsánatkérőn elmosolyodom. Feldühödve, amiért gúnyt űz a komoly ajánlatomból, csak vállat vontam, elköszöntem, és faképnél hagytam.

Talán lehetett valami összefüggés e között az interjú és az egy héttel később, egy számomra ismeretlen kézírással megcímzett postai borítékban érkező levél között. Egy ötfontos bankjegy volt benne, amit nagyrészt egy használt mikroszkópra, a maradékát meg néhány ingre és inggallérra költöttem. Feljebb léptem a ranglétrán: most már inkább egy vándor könyvárusnak tűntem, mint nincstelen szántóvetőnek. A változást a diáktársaim is méltányolták, hirtelen ők is barátságosan kezdtek üdvözölni, amikor megjelentem, és megosztották velem a legfrissebb pletykákat, noha én soha nem tudtam ilyenekkel szolgálni. Mind közül csak Godwin Baxterrel tudtam úgy elbeszélgetni, mint egyenrangú társammal, mert (még ma is úgy gondolom) mi voltunk a két legintelligensebb és legkevésbé barátkozó hajlamú fiatalember a Glasgow-i Egyetem teljes orvosi karán.

{1} A könyv nem jelent meg magyarul, a cím körülbelüli fordítása: Egy előre bűnbocsánatot nyert bűnös vallomásai (A ford.)

{2} Hogg műve nem jelent meg magyar fordításban. Lásd az 1. jegyzetet (A ford.)