„Elegánsan és alaposan megírt, szívhez szóló történetek, amik új szintre emelik a kortárs spekulatív fikciót.”

Publishers Weekly

„Liu csodás novellái betekintést nyújtanak azokra a helyekre, ahol a hétköznapi találkozik a rendkívülivel.”

The Washington Post

„Sötét tónusú és olykor megrázó történetek, melyek mind gondolkodásra késztetik az olvasót, ráadásul nem egy közülük elképesztően zseniális.”

The Chicago Tribune

„Kötelező gyűjtemény azoknak, akik szeretnek novellákat olvasni.”

Library Journal

Ken Liu: The Hidden Girl and Other Stories

Copyright © 2020 by Ken Liu

Hungarian translation © Benkő Ferenc, Farkas Veronika, Juhász Viktor, Molnár Berta Eleonóra, Orosz Anna, Pék Zoltán, Sárpátki Ádám, 2020

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Ken Liu: The Hidden Girl and Other Stories

Saga Press, New York, 2020

Fordította: Benkő Ferenc, Farkas Veronika, Juhász Viktor, Molnár Berta Eleonóra, Orosz Anna, Pék Zoltán, Sárpátki Ádám

ISBN: 978-963-419-839-0 (epub)

ISBN: 978-963-419-840-6 (mobi)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

A borítót tervezte: Faniszló Ádám

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Abrudán Katalin

Korrektor: Bobály Icu

Tördelő: Téglás Zoltán

Műfaj: science fiction, fantasy

TARTALOMJEGYZÉK

ELŐSZÓ

(Preface)

SZELLEMNAPOK

(Ghost Days)

A MAXWELL-DÉMON

(Maxwell’s Demon)

AZ ÚJJÁSZÜLETETTEK

(The Reborn)

NYUGODJÉK BÉKÉBEN

(Thoughts and Prayers)

BIZÁNCI EMPÁTIA

(Byzantine Empathy)

AZ ISTENEK NEM TŰRIK A BÉKLYÓT

(The Gods Will Not Be Chained)

AKIK MARADTAK

(Staying Behind)

AZ IGAZI MŰVÉSZET

(Real Artists)

AZ ISTENEKKEL NEM LEHET VÉGEZNI

(The Gods Will Not Be Slain)

TELJESEN MÁSHOL, HATALMAS RÉNSZARVASCSORDÁK

(Altogether Elsewhere, Vast Herds of Reindeer)

AZ ISTENEK NEM HALTAK MEG HIÁBA

(The Gods Have Not Died in Vain)

EMLÉKEK ANYÁMRÓL

(Memories of My Mother)

ÜZENET AZ ÖBÖLBŐL: NEGYVENNYOLC ÓRA A MASSACHUSETTSI REMETÉVEL

(Dispatches from the Cradle: The Hermit—Forty-Eight Hours in the Sea of Massachusetts)

SZÜRKE NYÚL, BÍBOR KANCA, SZÉNFEKETE PÁRDUC

(Grey Rabbit, Crimson Mare, Coal Leopard)

A REJTETT LÁNY

(The Hidden Girl)

HÉT SZÜLETÉSNAP

(Seven Birthdays)

AZ ÜZENET

(The Message)

METSZÉS

(Cutting)

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

(Acknowledgements)

ELŐSZÓ

Tapasztalataim szerint a prózairodalom művészetének középpontjában egy paradoxon áll: míg a próza közege a nyelv, egy olyan tudomány, amelynek elsődleges célja a kommunikáció, kielégítő irodalmat csak úgy írhatok, ha lemondok a kommunikációs szándékról.

Íme egy példa. Szerzőként szavakból formálom alkotásaimat, de a szavak csak az olvasó tudata által kelnek életre és nyerik el jelentésüket. A történetet közösen meséli el a szerző és az olvasó, és minden történet félkész, míg az olvasó meg nem érkezik, hogy értelmezze azt.

Minden olvasónak egyedi értelmezési kerete van, amely magában foglalja a valóságról alkotott feltételezéseit, a világ jelenlegi és vágyott működéséről való háttértudását. Ezeket tapasztalás útján sajátítja el, hisz minden egyénnek sajátos találkozástörténete van a megmagyarázhatatlan valósággal. A történetek cselekményének hitelessége ezekkel a harci sérülésekkel kerül szembe; a karakterek mélységét ezekhez a tünékeny árnyakhoz mérik; a történetek igazságtartalmának a szívekben lakó félelem és remény ad súlyt.

Egy jó történet nem működhet jogi okirat módjára, amelynek célja, hogy meggyőzze és az észszerűtlenség szakadéka fölött függő keskeny pallón vezesse az olvasót. Sokkal inkább olyannak kell lennie, mint egy üres háznak, egy nyitott kertnek, egy elhagyatott tengerparti fövenynek. Az olvasó beleköltözik súlyos poggyászával és régóta dédelgetett javaival, a kétkedés magvaival és az értelem metsző pengéivel, az emberi természet térképével és többkosárnyi tápláló hittel. Ezután belakja a történetet, felfedezi minden zegét-zugát, a saját ízlése szerint rendezi a bútorokat, a falakat belső világának vázlataival borítja, s ezáltal a történet az otthonává válik.

Íróként korlátozónak, szorítónak, egyenesen bénítónak találom, hogy olyan házat próbáljak építeni, amelyik minden jövendőbeli lakó kedvére válik majd.

Sokkal inkább olyan házat kell alkotnom, amelyben én otthon érzem magam, békében, a valóság és a leleményes nyelv vigasztaló harmóniájában.

Mégis, a tapasztalat azt mutatja, hogy mikor a legkevésbé törekszem kommunikációra, az eredmény akkor a leginkább nyitott az értelmezésre; amikor a legkevésbé törődöm olvasóim kényelmével, akkor fogják a legvalószínűbben otthon érezni magukat a történetben. Ha csak és kizárólag az egyéni szubjektívumra koncentrálok, akkor van esélyem elérni az elmék közti interszubjektívumot.

Így ebbe a gyűjteménybe sok szempontból jóval könnyebb volt beválogatnom a történeteket, mint az első kötetem, A papírsereglet és más történetek összeállításakor. Elmúlt a „bemutatkozás” nyomása. Ahelyett, hogy azon aggódtam volna, mely történetekből lesz a „legjobb” válogatás képzeletbeli olvasóim számára, elhatároztam, hogy a saját kedvenceimhez ragaszkodom. Szerkesztőm, Joe Monti felbecsülhetetlen segítséget nyújtott a folyamat során, és képes volt az eredményt olyan metanarratívát alkotó tartalomjegyzékbe rendezni, melyet én magam sem láthattam tisztán.

Kívánom, hogy az olvasó is találjon itt olyan történetet, amely az otthonává válik.

SZELLEMNAPOK

3.

NOVA PACIFICA, 2313.

Ms. Coron a képernyőtáblára mutatott, amelyre felgépelt pár sornyi kódot.

(értelmezd (fib n)

(ha (< n 2)

1

(+ (fib (- n 1)) (fib (- n 2)))))

– Rajzoljuk fel ennek az n-edik Fibonacci-számot rekurzívan kiadó, klasszikus LISP-függvénynek a hívásigráf-diagramját.

Ona az immár feléjük forduló Tanárnőt nézte. A fedetlen fejű Ms. Coron a kart, lábat szabadon hagyó ruhát viselt, és erről azt tanította a gyerekeknek, hogy gyönyörű és természetes. Ona elméletben tisztában volt azzal, hogy az osztályterem hideg levegője, amelyben ő és a többi gyerek nagyon gyorsan kihűlt volna, tökéletesen megfelelt a Tanároknak, mégsem tudta elnyomni a borzongását, ha Ms. Coronra nézett. A légmentesen záródó hőszkafander kaparászó hangot adott a pikkelyein, és a surrogás erősen visszhangzott a sisakjában.

– A rekurzív függvény úgy működik, mint a matrjoska baba – folytatta Ms. Coron. – Ahhoz, hogy egy nagyobb feladatot megoldjon, önmagát hívja be ugyanannak a feladatnak egy kisebb verzióján végrehajtott megoldáshoz.

Ona azt kívánta, bárcsak ő is be tudná hívni önmaga valamiféle kisebb verzióját a problémái megoldásához. Úgy képzelte, valahol lapul benne egy Engedelmes Ona, aki a klasszikus programozási nyelvek tanórán szívesen rajzol diagramokat, és élvezi a verstant az archaikus angol nyelv órán. Ha így lenne, sokkal több energiája maradna, hogy Nova Pacifica rejtélyes földön kívüli civilizációjával, a bolygó rég kihalt őslakosaival foglalkozzon.

– Mi értelme van egyáltalán holt számítógépes nyelveket tanulni? – szólalt meg ekkor hangosan.

A teremben ülő gyerekek feje egyként fordult felé, arcpikkelyeik arany csillanása még sisakjuk és Ona sisakjának dupla üvege ellenére is szemkápráztató volt.

Csendben átkozta magát. A jelek szerint az Engedelmes Ona helyett valahogy a Nagyszájú Onát sikerült megidéznie, aki mindig bajba keverte.

Feltűnt neki, hogy Ms. Coron fedetlen arcán aznap különösen erős a smink, de az élénkvörösre festett száj szinte teljesen eltűnt, ahogy a Tanárnő szorosan összepréselt ajkakkal próbált mosolyt kényszeríteni magára.

– Azért tanulunk klasszikus nyelveket, hogy megismerjük őseink gondolkodásmódját – felelte. – Tudnod kell, honnan származol.

A hangsúlya nyilvánvalóvá tette, hogy ez egy általános „te”, nemcsak rá, Onára, gondol, hanem a kolónia, Nova Pacifica összes gyerekére. Pikkelyes bőrükkel, hőtűrő belső szerveikkel és ereikkel, hatlebenyű tüdejükkel – mind a helyi élővilág egyedeiről modellezett vonás – a gyerektestek olyan földön kívüli biokémiát zártak magukba, amely lehetővé tette, hogy be tudják lélegezni a Kupolán kívüli levegőt is, és életben maradjanak ezen a forró, mérgező bolygón.

Ona tudta, hogy be kellene fognia a száját, de (éppen úgy, ahogy Ms. Coron rekurzív függvényének is újra meg újra vissza kellett térnie a hívási veremhez) képtelen volt elhallgattatni a Nagyszájú Onát.

– Én tudom, honnan származom: számítógépen terveztek meg, lombikban keltettek ki, és egy nagy üveglombikban neveltek fel, ahová kívülről pumpálták be a levegőt.

– Ó, Ona, én nem erre… nem így értettem – lágyult el Ms. Coron hangja. – Nova Pacifica túl messze van a hazai világoktól, és nem fognak mentőhajót küldeni értünk, mert nem tudják, hogy túléltük a féreglyukat, ami itt vetett minket partra, a galaxis túloldalán. Ti sosem fogjátok látni Tai-Winn gyönyörű úszó szigeteit vagy Pele szépséges égi folyosóit, Pollen elegáns városfáit és Tiron nyüzsgő adatlabirintusait… Ti elszakadtatok az örökségetektől, az emberiség többi részétől.

Ona hátán felálltak a pikkelyek attól, hogy ezredszer is meg kell hallgatnia ezeket a homályos legendákat a csodákról, amelyektől megfosztatott. Utálta, ha leereszkedően beszéltek hozzá.

– De ha megtanuljátok értelmezni a LISP programnyelvet, amely az első automata gyártósorokat vezérelte a Földön, ha elég jól elsajátítjátok az archaikus angolt ahhoz, hogy megértsétek az amerikai küldetéstudatról szóló nyilatkozatot, ha eléggé megismeritek a régi szokásokat és kultúrát, hogy értékelni tudjátok a Könyvtárban található hologramokat és szimulációkat, akkor meg fogjátok érteni őseink, egész fajunk zsenialitását és eleganciáját.

– De mi nem vagyunk emberek! Maguk az itt élő növények és állatok képére alkottak meg minket. A halott földönkívüliekre is jobban hasonlítunk, mint magukra!

Ms. Coron Onára meredt, és a kislány látta, most sikerült rátapintania valamire, amit a nő még önmagának sem akar beismerni. A Tanárnő szemében a gyerekek sosem lesznek elég jók, sosem lesznek teljesen emberek, noha ezen a zord bolygón ők jelentik az emberiség jövőjét.

Ms. Coron mély levegőt vett, majd úgy folytatta, mintha mi sem történt volna.

– Ma van a Megemlékezés Napja, és biztosra veszem, hogy később az összes Tanárotokat le fogjátok nyűgözni a kiselőadásaitokkal. De előbb fejezzük be az órát.

Az n-edik elem kiszámításához a rekurzív függvény behívja önmagát az (n-1)-edik és az (n-2)-edik elem kiszámításához, hogy ezeket össze tudja adni, és mindig egyre korábbra és korábbra megy vissza a sorozatban, hogy ugyanannak a feladatnak a korábbi verzióit oldja meg…

– A múlt – folytatta a Tanárnő – szintén így halmozódik fel apránként a rekurzió során, és válik a jövővé.

Megszólalt a csengő, és végre befejeződött az óra.

Annak ellenére, hogy így kevesebb idejük maradt enni, Ona és a barátai mindig megtették a hosszú gyalogutat, hogy a Kupolán kívül ebédelhessenek. Odabent csak úgy tudtak táplálkozni, hogy a sisakjuk szelepén keresztül különféle püréket nyomtak a szájukba, vagy ha visszamentek a hálótermek klausztrofóbiát keltő kis tartályaiba.

– Te minek fogsz beöltözni? – kérdezte Jason, miközben beleharapott egy lépesmézgyümölcsbe; ez a tanárok számára mérgező volt, de a gyerekek imádták. Jason az egész űrruháját teleragasztotta fehér mozaikcsempékkel, hogy úgy nézzen ki, mint az antik szkafanderek a régi képeken. Egy zászló hevert mellette, az Amerikai Birodalom (vagy talán Amerikai Köztársaság?) régi, csillagos-sávos lobogója. Saját maga készítette, hogy a Megemlékezés esti ünnepélyén elmesélhesse Neil Armstrong, a nagy holdjáró űrhajós legendáját. – Nincs jelmezed.

– Nem tudom – válaszolta Ona, azzal lecsavarta a sisakját, és lehámozta magáról a szkafandert. Mélyen beszívta a friss, meleg levegőt, amelyben nyoma sem volt a tisztítószűrők fullasztó vegyszerszagának. – És nem is érdekel.

A Megemlékezés ünnepélyén kiselőadást tartó gyerekeknek be kellett öltözniük. Két hete Ona is kapott egy emléktárgyat: kicsi, lapos, érdes felületű fémdarab volt, akkora, mint a tenyere, és olyan alakú, mint egy játék ásó. Sötétzöld színű volt, rövid, vaskos kis nyéllel, dupla éllel, és nehezebb, mint amilyennek a mérete alapján saccolta volna az ember. A kis tárgy családi örökség volt, méghozzá Ms. Coroné.

– De ezek a tárgyak és történetek nagyon fontosak nekik – szólalt meg Talia. – Haragudni fognak, hogy nem végeztél semmi kutatómunkát. – Talia a saját bemutatandó tárgyát, egy fehér fátylat, a sisakjára ragasztotta, hogy eljátszhasson egy klasszikus esküvőt Dahllal, aki feketére festette a szkafanderét, hogy jobban hasonlítson a régi hologramokon látható vőlegényekre.

– Ki tudja, igazak-e egyáltalán azok a történetek? Mi soha nem mehetünk el oda.

Ona az asztalra tette a kis ásót, ahol az magába szívta a nap hőjét. Elképzelte, ahogy Ms. Coron odanyúl, hogy megérintse ezt az értékes emléket abból a világból, amelyet soha többé nem fog látni, majd felsikolt, mert a forró ásó megégeti.

Tudnod kell, honnan származol.

Ona szívesebben használta volna az ásót Nova Pacifica, a saját bolygója felásására, ahol otthon érezte magát. Sokkal jobban szeretett volna a „földönkívüliek” történelméről tanulni, mint a Tanárok múltjáról.

– Úgy csüngenek a múltjukon, mint a rothadt ragasztózuzmó. – Miközben beszélt, érezte, hogy forrni kezd benne a harag. – Azt éreztetik velünk, hogy rosszak vagyunk, tökéletlenek, és sosem leszünk olyan jók, mint ők. Pedig ők egyetlen órát sem bírnának ki idekint!

Ezzel megfogta az ásót, és teljes erejével behajította a fehérfaerdőbe.

Jason és Talia nem mondtak semmit. Néhány kínos pillanat után felálltak.

– Készülnünk kell az ünnepségre – dünnyögte Jason, és mindketten bementek.

Ona egyedül üldögélt egy darabig, és szórakozottan hallgatta a felette csapongó csattogószárnyúakat. Utána felsóhajtott, és felállt, hogy besétáljon a fehérfaerdőbe megkeresni az ásót.

Az igazat megvallva, az ilyen fényes, meleg őszi napokon mit sem szeretett jobban, mint odakint lenni, szkafander és sisak nélkül bolyongani a fehérfák között, amelyeknek hatlapú törzse az ég felé szökött, hatszögű, ezüstfehéren vibráló leveleik pedig tükörlombot alkottak, és suttogva-kuncogva pusmogtak fölötte.

Pislancsok táncoltak körötte a levegőben, hat áttetsző, élénkkék szárnyuk hevesen csapkodott, miközben olyan mintákat rajzoltak a levegőbe, mintha betűket írnának le. A Kupola egy ősrégi, földön kívüli város romjaira épült, és az erdőt itt-ott kisebb dombok szakították meg – darabos törmelékkupacok, amelyeket a bolygó rejtélyes őslakosai hagytak maguk után, akik már évezredekkel a gyarmatosok hajójának érkezése előtt kihaltak. Az idegen romok semmit nem árultak el magukról, csak kísérteties csend honolt közöttük.

Nem mintha nagyon igyekeztek volna megtudni bármit is, gondolta Ona. A Tanárok sosem tanúsítottak különösebb érdeklődést a földönkívüliek iránt, túlságosan lefoglalta őket az igyekezet, hogy a Földdel kapcsolatos minden információt a gyerekek fejébe tömjenek.

Ona arcát és testét melengette a napfény, fehér pikkelyei a szivárvány színeiben csillogtak. A délutáni nap elég erősen tűzött ahhoz, hogy felforralja a vizet ott, ahová a fehérfák nem vetettek árnyékot, és az erdőt fehér párapamacsok töltötték be. Noha Ona nem dobta messzire az ásót, mégis nehezen találta meg a sűrűn nőtt fák között. Lassan haladt, megvizsgált minden kiálló gyökeret és felfordult kavicsot, az összes régi törmelékhalmot átnézte. Abban reménykedett, hogy az ásó nem tört el.

Ott van, ni!

Odasietett. Az ásó az egyik törmelékkupac oldalában hevert, az aranyfüstpázsiton, s így szerencsére puhára esett. Apró gőzfelhő pöfögött alatta, ezért úgy tűnt, mintha vízpárán lebegne. A kislány közelebb hajolt hozzá. A gőznek olyan illata volt, amilyet még sosem érzett. A párától lepattogzott az ásót borító zöld patina egy része, és alatta aranyszínű fém csillogott. Ona hirtelen ráébredt, milyen ősrégi lehet ez a tárgy, és felmerült benne, hogy talán valamiféle szertartáshoz használták. Felidézte a szokás- és kultúraórán szerzett hézagos vallási ismereteit, a kísértethistóriákat.

Most először elfogta a kíváncsiság, vajon a tárgy korábbi tulajdonosai gondoltak-e valaha is arra, hogy ez az ásó valaha milliárdszor milliárd kilométerre kerül a hazájuktól, és egy földön kívüli síron köt ki, egy szinte nem is emberi lány kezében, aki úgy néz ki, mint ő.

A kislány az illat bűvöletében az ásóért nyúlt, mély levegőt vett, és elájult.

2.

EAST NORBURY, CONNECTICUT, 1989.

Fred Ho elhatározta, hogy Ronald Reagannek öltözik halloweenkor.

Főleg azért, mert akciós volt a maszk az egydolláros boltban. Plusz megengedték, hogy felvegye hozzá apja öltönyét, amit az csak egyszer viselt, az étterem megnyitásának napján. Fred nem akart a pénz miatt vitatkozni az apjával. Már éppen eléggé sokkolta a szüleit azzal, hogy elmegy a bálra.

Ráadásul a nadrágnak mély zsebe volt, amelyben pont elfért az ajándéka. A súlyos bronzból készült kicsi, szögletes, ásó alakú antik érmét átmelegítette a combja a vékony szöveten keresztül. Fred úgy gondolta, Carrie talán szívesen használná papírnehezékként, vagy felakaszthatja az ablakba dísznek, esetleg a nyelén lévő lyukat használva megteszi füstölőtartónak. A lánynak gyakran volt szantálfa- és pacsuliillata.

Carrie megérkezett, hogy felvegye a fiút. Kedvesen intett az ajtóban értetlenül és gyanakodva álló szülőknek, akik nem integettek vissza.

– Nagyon jól nézel ki – jegyezte meg a lány. Az álarca a műszerfalon hevert.

Fred örült, hogy Carrie-nek tetszik a jelmeze. Sőt, nem simán csak tetszett neki, hanem ő maga egyenesen Nancy Reagannek öltözött.

Fred felnevetett, és azon gondolkodott, mit illene válaszolnia erre. Mire megállapodott annál, hogy „te meg gyönyörű vagy”, már egysaroknyira jártak, és úgy érezte, erről lemaradt. Úgyhogy inkább azt válaszolta:

– Köszönöm, hogy elhívtál a bálra.

A tornatermet narancssárga szalagokkal, műanyag denevérekkel és papírtökökkel díszítették fel. Fred és Carrie felvették az álarcukat, és bementek. Táncoltak Paula Abdul Straight Upjára, utána Madonna Like a Prayerjére. Vagyis Carrie táncolt, Fred pedig igyekezett lépést tartani.

Igaz, most is ugyanolyan esetlenül mozgott, mint mindig, a maszk valahogy mégis megkönnyítette, hogy ne aggódjon, amiért hiányzik belőle az amerikai iskolákban elengedhetetlen túlélési készségek legfontosabbika, a beolvadási képesség.

Hamarosan izzadni kezdtek a gumi álarcok alatt. Carrie pohárszámra itta az émelyítően édes puncsot, de Fred szívesebben tartotta magán a maszkot, és csak a fejét rázta, hogy nem kér. Mire Jordan Knight az I’ll Be Loving You (Forever)-t kezdte énekelni, már nagyon vágytak kifelé a sötét tornateremből.

Odakint a parkoló tele volt szellemekkel, Supermanekkel, földönkívüliekkel, boszorkányokkal és hercegnőkkel. Mindenki integetett az elnöki párnak, ők meg visszaintegettek. Fred magán tartotta az álarcát, és szándékosan lassúra fogta a tempót, élvezte az esti szellőt.

– Bárcsak minden nap halloween lehetne – jegyezte meg.

– Miért? – kérdezte Carrie.

Mert senki nem tudja, ki vagyok, válaszolta volna legszívesebben. Senki nem bámul meg. Ehelyett viszont csak annyit mondott:

– Jó érzés öltönyt viselni. – Óvatosan, lassan ejtette a szavakat, szinte nem is érezte az akcentusát.

A lány bólintott, mintha megértette volna. Beszálltak az autóba.

Fred érkezéséig East Norbury középiskolájába sosem járt olyan diák, akinek ne az angol lett volna az anyanyelve, és aki akár illegális bevándorló is lehetett. A legtöbben barátságosan viselkedtek vele, de az ezernyi, önmagában ártatlannak tűnő kis mosoly, suttogás, apró gesztus együttesen azt jelezte: te nem tartozol közénk.

– Izgulsz, hogy találkozni fogsz a szüleimmel? – kérdezte Carrie.

– Nem – hazudta Fred.

– Anyám nagyon várja már, hogy megismerhessen.

Makulátlan gyepszőnyeg mögött magasodó fehér házhoz érkeztek. A bejárata előtti postaládán az állt, hogy „Wynne”.

– Itt a házatok – állapította meg Fred.

– Jé, tudsz olvasni! – évődött vele Carrie, majd leparkolt.

Miközben a ház felé sétáltak a kocsifelhajtón, Fred megérezte a tenger illatát a levegőben, és hallotta a közeli parthoz csapódó hullámokat. A bejárat előtti lépcsőn egy elegáns, egyszerűen faragott tök üldögélt.

Mesebeli ház, gondolta Fred. Az amerikai tündérkastély.

– Segíthetek valamit? – kérdezte Fred a konyhaajtóból.

Mrs. Wynne („Szólíts Cammynek”) az aprító-keverő-tálalópultként használt konyhaasztal és a tűzhely között ingázott. Futólag rámosolygott a fiúra, mielőtt visszafordult volna a munkájához. – Ne fáradj. Menj, és beszélgess a férjemmel és Carrie-vel.

– Tényleg tudok segíteni – biztosította Fred. – Jól elboldogulok a konyhában. A családom éttermet üzemeltet.

– Ó, tudom. Carrie mesélte, milyen kiváló a mu-shu sertésetek. – A nő megállt, ránézett, és még szélesebben elmosolyodott. – Kitűnően beszélsz angolul!

Fred sosem értette, miért tartja olyan fontosnak mindenki, hogy ezt megjegyezze. Mindig egészen meglepett hangon mondták, és ő nem tudta, mit válaszoljon.

– Köszönöm.

– Tényleg nagyon jól beszélsz. Most menj csak. Itt minden a tervek szerint halad.

Fred visszasétált a nappaliba, de közben azt kívánta, bárcsak a konyha kellemes, szinte otthonos melegében maradhatna.

– Milyen rettenetes! – mondta Mr. Wynne. – Hogy mi történt azokkal a bátor diákokkal a Tienanmen téren. Igazi hősök.

Fred bólogatott.

– A szüleid disszidensek? – kérdezte Mr. Wynne.

Fred habozott. Az jutott eszébe, amikor az apja a bostoni kínai negyedben az ingyen osztogatott kínai újságot olvasta, és meglátta benne a Pekingben tüntető tömeg fotóit.

– Ostoba kölykök – mondta, miközben a megvetéstől kivörösödött az arca. – Arra pazarolják a szüleik pénzét, hogy ott balhézzanak, mint a Vörös Hadsereg, és a külföldiek fényképezőgépe előtt pózoljanak, ahelyett hogy tanulnának. Mit akarnak ezzel elérni? El vannak kényeztetve, túl sok amerikai könyvet olvastak.

Utána Fred felé fordult, és fenyegetően meglengette az öklét.

– Ha te valaha is ilyesmire vetemednél, addig foglak ütni, amíg meg nem tanulod megkülönböztetni a seggedet a fejedtől.

– Igen – válaszolta Fred. – Ezért jöttünk ide.

– Csodálatos ez az ország, nem? – bólintott elégedetten Mr. Wynne.

Az igazat megvallva, Fred sosem értette, miért ébresztették fel a szülei egy nap az éjszaka közepén; miért szálltak csónakba, utána teherautóra, majd hajóra; miért utaztak oly sok napon át a sötétben, miközben neki végig kavargott a gyomra a hajó imbolygásától; miután megérkeztek, miért bujkáltak egy furgon rakterében, amíg ki nem szálltak a New York-i kínai negyed egyik mocskos utcáján, ahol néhány férfi fenyegető hangon beszélt az apjával, az meg csak bólogatott és bólogatott; miért mondta neki az apja, hogy most már mindnyájukat másképp hívják, és más emberek lettek, és nem szabad külföldiekkel és a rendőrséggel beszélniük; miért laktak egy étterem pincéjében, miért dolgoztak ott évekig, miért beszélgettek folyamatosan arról, hogyan tehetnének félre elég pénzt, hogy kifizethessék azokat az ijesztő férfiakat, és aztán hogyan kereshetnének még többet; miért költöztek el ismét, ezúttal East Norburybe, ebbe a kisvárosba New England tengerpartján, ahol az apja szerint nem voltak kínai éttermek, az amerikaiak pedig túl ostobák voltak ahhoz, hogy rájöjjenek, mennyire rosszul főz.

– Igen, uram. Csodálatos ország – válaszolta.

– És a kezedben egy nagyszerű ember arcát tartod – tette hozzá Mr. Wynne az álarcra mutatva. – Igazi szabadságharcos.

Az után a júniusi hét után az apja minden este telefonálgatott, éjszakába nyúlóan suttogott. Utána váratlanul azt mondta Frednek és az anyjának, hogy új történetet kell mesélniük magukról, arról, hogy milyen kapcsolatban álltak a Tienanmen téren meghalt diákokkal, hogy ugyanabban hisznek, mint ők, és reménytelenül szerelmesek a „demokráciába”. A „menedékkérelem” szó is gyakran elhangzott, és fel kellett készülniük egy amerikai hivatalnokkal folytatott interjúra a következő hónapban, hogy legálissá válhassanak.

– És akkor itt maradhatunk, és rengeteg pénzt kereshetünk – fejezte be az apja elégedetten.

Megszólalt az ajtócsengő. Carrie egy tál édességgel a kezében felállt.

– Carrie mindig is kalandvágyó volt – jelentette ki Mr. Wynne lehalkított hangon. – Szeret új dolgokkal próbálkozni. Az ő korában természetes, ha lázadó az ember.

Fred bólintott, de nem igazán értette, miért mondják ezt neki.

Ekkor azonban Mr. Wynne arcáról eltűnt a barátságos kifejezés, mintha lehullott volna az álarca.

– Remélem, tudod, hogy csak futó szeszélyről van szó. Te meg történetesen részese lettél… – itt bizonytalan kézmozdulatot tett – …hogy …hogy fel akar bosszantani. – Nem gondolja komolyan – tette hozzá a férfi, de az arckifejezése nagyon komoly volt.

Fred hallgatott.

– Szeretném, ha nem lenne köztünk semmi félreértés – folytatta Mr. Wynne. – Az emberek hajlamosak a saját fajtájukhoz húzni, ezzel biztosan te is egyetértesz.

Közben hallották, hogy Carrie levegő után kapkod az ajtónál, úgy tett, mintha megijedt volna a beöltözött kisgyerekektől, majd elismerő hangon nyilatkozott a jelmezükről.

– Nehogy félreértsd, hogy veled barátkozik.

Carrie ekkor ért vissza hozzájuk.

– Miért van ekkora csend? – kérdezte. – Miről beszélgettetek?

– Fred családjáról – felelte az apja ismét barátságos és mosolygós arccal. – Disszidensek, tudtad? Nagyon bátor emberek.

Fred felállt. Kezét zsebre dugta, ujjai a kis bronzásóra fonódtak. Elképzelte, hogy az e pillanatban furcsamód a saját apjára emlékeztető Mr. Wynne arcába vágja az éles tárgyat.

De csak annyit mondott:

– Elnézést. Észre sem vettem, hogy már ilyen későre jár. Ideje hazamennem.

1.

HONGKONG, 1905.

– Jü-csung… – kiáltott megint William apja. Ugyanolyan hangos volt, mint a szomszéd, aki hasztalanul próbálta elcsendesíteni hasfájós gyerekét.

Miért kiabál Hongkongban mindenki? A huszadik század első évtizedében járunk, de mindenki úgy viselkedik, mint a falusiak.

– William vagyok – dünnyögte. Noha a drága angliai tanulmányokat az apja fizette, az öreg még mindig nem volt hajlandó az angol nevén szólítani, azon a néven, amit a fiú már több mint egy évtizede használt.

William megpróbált az előtte lévő könyvre, a tizennegyedik századi keresztény misztikus szavaira koncentrálni:

Mert kérdéseddel engem is eljuttattál a tudatlanságnak ama felhőjébe és sötétjébe, amelyben téged szeretnélek tudni.[1]

– Jü-csung!

William ujjával bedugta a fülét.

Mert míg Isten kegyelmével az ember mindent megtanulhat a teremtésről, mi több, magának Istennek munkáiról és tulajdonságairól is sok mindent megtudhat: magát Istent meg nem ismerheti.

A könyv, A tudatlanság felhője Virginia búcsúajándéka volt, a lányé, aki minden kétséget kizáróan Isten legnagyszerűbb alkotása volt, és William szívből vágyott rá, hogy „tulajdonságairól sok mindent megtudjon”.

– Most, hogy visszamész a misztikus Napkeletre – mondta a lány átnyújtva neki a könyvet –, vezessenek utadon a Napnyugat misztikusai.

– Hongkong nem olyan – felelte a fiú, mert nem örült, hogy a lány a jelek szerint egyszerű kínaiként gondol rá, ámbár… valójában az volt. – A birodalom része. Civilizált hely. – Miközben elvette a könyvet, ujjai majdhogynem megérintették a lány bőrét. – Egy éven belül visszajövök.

Virginia merész, ragyogó mosollyal jutalmazta, ami még a kitűnő jegyeknél és tanárai dicséreteinél is többet segített abban, hogy William igazi angolnak érezze magát.

Ezért hagyd el mindazt, amit gondolattal érhetsz el, és szereteted tárgyául azt válaszd, amit el nem gondolhatsz. Miért? Mert Istent lehet szeretni, de elgondolni nem. A szeretet elérheti és egyesülhet vele, de a gondolat soha.

– Jü-csung! Mi bajod?

Apja az ajtóban állt, arca kivörösödött a megerőltetéstől, miután fel kellett másznia a létrán William padlásszobájába.

A fiú kihúzta a füléből az ujját.

– Segíts előkészülni a jülan-ünnepre.

A középkori angol lágy dallamossága után az apja kantoni kínaija úgy csörömpölt William fejében, mint az oucsü, a nemzeti „népopera” cintányérjai és gongjai, amely meg sem érdemelte a nevét, mivel csak barbár árnyéka volt a Londonban látható operáknak.

– Más dolgom van – felelte a fiú.

Az apja az arcáról a könyvre pillantott, majd vissza.

– Ez egy fontos könyv. – William kerülte az öreg tekintetét.

– Ma éjszaka felvonulnak a szellemek – állt az apja egyik lábáról a másikra. – Gondoskodjunk róla, hogy őseink szellemeinek ne kelljen szégyenkezniük, és megpróbálhatjuk megvigasztalni a hajléktalan szellemeket is.

Az egyik pillanatban még Darwin, Newton és Smith alkotásait olvassa, a következőben meg itt van ez, a szellemek kiszolgálása! Angliában az emberek az összes természeti törvény megismerésének lehetőségéről gondolkodtak, a természettudomány végső kicsúcsosodásáról, de itt, az apja fedele alatt még mindig a középkor uralkodott. William könnyedén el tudta képzelni, milyen arcot vágna erre Virginia.

Semmi közös nem volt bennünk az apjával, az öreg akár valami földön kívüli lény is lehetett volna.

– Ez nem kérés volt – jelentette ki az öregember. A hangja ugyanúgy megkeményedett, ahogy a kantoni operaénekeseké szokott a jelenetek végén.

A racionalitás megfullad a gyarmatok babonás levegőjében. William eltökéltsége, hogy visszamenjen Angliába, még sosem volt olyan erős, mint most.

– Miért lenne szüksége erre Nagyapának? – kérdezte William kritikusan méregetve az Arrol–Johnston gyártmányú háromhengeres, ló nélküli kocsi papírmodelljét.

– Mindenki értékeli az olyan dolgokat, amelyek megkönnyítik az életet – felelte az apja.

William megrázta a fejét, de folytatta a sárga papírból készült – bronzot imitáló – fényszórók felragasztását a modellre.

Az asztal tele volt előtte a többi áldozati tárggyal, amelyeket aznap este akartak elégetni: egy nyugati stílusú, kétszintes falusi ház papírmodelljével, papíröltönyökkel, papírcipőkkel, több köteg „alvilági pénzzel” és több kupac „rúdarannyal”.

A fiú nem tudott magába fojtani egy megjegyzést:

– Nagyapának és Dédapának elég rossz lehet a látása, ha ezt valódinak nézik.

Az apja nem volt hajlandó bekapni a csalit, és némán folytatták a munkát.

Hogy a fárasztó rituálé elviselhetőbb legyen, William arról fantáziált, az autót fényesíti, hogy elvihesse Virginiát egy vidéki kocsikázásra…

– Jü-csung, felhoznád a szantálfa asztalt a pincéből? Terítsünk meg elegánsan a szellemek lakomájára. Ma inkább ne veszekedjünk többet.

Az apja esdeklő hangsúlya meglepte. Hirtelen feltűnt neki, mennyire meghajlott az idős ember háta.

Lelki szemei előtt váratlanul megjelent egy kép kisfiú korából, amikor apja nyakában ült, és a férfi válla olyan szélesnek és erősnek tűnt, mint egy hegy.

– Magasabbra, magasabbra! – kiabálta.

És az apja a feje fölé emelte, hogy a nyüzsgő tömeg fölé kerüljön, és lássa a vándorszínészek jülan-előadásának izgalmas jelmezeit és gyönyörű sminkjeit.

Apja karja nagyon erős volt, és nagyon sokáig tartotta a levegőben.

– Természetesen, apa – felelte William, és felállt, hogy hátramenjen a raktárba.

A raktár sötét volt, száraz és hűvös. Az apja ott tárolta átmenetileg az ügyfelei számára restaurált antikvitásokat, továbbá saját gyűjtésű darabokat is. A súlyos fapolcok és rekeszek tele voltak Csou bronz szertartási edényekkel, Han jádefaragványokkal, Tang sírszobrokkal, Ming porcelánnal és olyan árukkal is, amelyeket William fel sem ismert.

A fiú óvatosan végigment a keskeny folyosón, közben türelmetlenül keresgélte az asztalt.

Talán ebben a sarokban?

A raktár sarkában a papírral borított ablakon betűző ferde fénysugár egy kis munkapadot világított meg. Mögötte ott várakozott a falnak támasztva a szantálfa étkezőasztal.

William lehajolt érte, de meglátott valamit a munkapadon, és mozdulatlanná dermedt.

Két egyforma, ősrégi bronzérme hevert ott. Tenyérnyi ásókhoz hasonlítottak. Bár a fiú nem sokat tudott az antikvitásokról, éppen elég kupit látott gyerekkorában ahhoz, hogy felismerje: ezek a Csou-dinasztia idejéből vagy még korábbról származhattak. Az ősi kínai császárok vertek ilyen alakú érméket, tiszteletadásul a földnek, amelyből az életet tápláló gabona kinőtt, és amelybe minden élet visszatér. A föld felásása éppen annyira a jövőnek tett ígéret, amennyire a múlt elismerése.

Méretükből William sejtette, hogy értékesek lehetnek. És két egyforma darab nagy ritkaságnak számított.

Kíváncsian közelebbről is megszemlélte őket. Az érméket sötétzöld patina borította, de valami mintha nem lett volna rendjén velük. Megfordította a jobb oldalit: élénksárgán ragyogott, szinte úgy, mint az arany.

Nem messze onnan egy kis edény állt a munkapadon, benne sötétkék por és egy ecset. William beleszimatolt: rézszulfát.

Tudta, hogy a bronz csak frissen verve ilyen fényes.

Megpróbálta kiűzni a fejéből a gondolatot. Az apja mindig is tisztességes ember volt, becsületes munkával kereste a kenyerét. Tiszteletlenség a részéről, hogy egyáltalán megfordul a fejében ilyesmi.

De fogta a két érmét, és zsebre vágta őket. A brit tanárai arra nevelték, hogy kérdéseket tegyen fel, járjon utána az igazságnak, függetlenül a következményektől.

Aztán félig rángatva, félig vonszolva átcipelte az asztalt a szalonba.

– Kezd hasonlítani a dolog egy rendes ünnephez – mondta az apja, miközben az utolsó tányér álkacsát is feltálalta. Az asztal tele volt gyümölcsös tányérokkal és változatos húsok utánzataival. Nyolc teríték sorakozott rajta körben, készen a Ho család szellemeinek fogadására.

Műcsirke, kacsautánzat, papírmasé házak, hamis pénz…

– Később talán kimehetnénk az utcára megnézni néhány opera-előadást – szólalt meg az apja, észre sem véve William hangulatváltozását. – Úgy, mint amikor kicsi voltál.

Frissen vert bronz…

A fiú kivette a zsebéből a két kupit, letette őket az asztalra, a befejezetlent csillogó oldalával felfelé helyezte el.

Az apja rájuk nézett, egy pillanatra hátrahőkölt, majd úgy tett, mintha semmi baj sem lenne.

– Meggyújtanád a füstölőket?

William nem válaszolt. A kérdését próbálta megfogalmazni.

Az apja egymás mellé húzta a két kupit, és megfordította őket. Mindkettőnek egy-egy kínai karakter volt a hátoldalán lévő patinába vésve.

– A Csou-dinasztia alatt használt írásjelek kicsit különböznek a későbbiektől – magyarázta, mintha William még mindig írni-olvasni tanuló kisgyerek lenne. – Úgyhogy a későbbi korok gyűjtői néha a saját interpretációjukat vésik a tárgyakra. A patinához hasonlóan az interpretációk is hajlamosak felgyűlni a felszínükön, és egymásra rétegződnek.

– Észrevetted már, mennyire hasonlít a „jü” karakter, az univerzum jele, ami a neved első betűje is, a cere, ami írást jelent?

William megrázta a fejét. Nem figyelt igazán.

Ez az egész kultúra szemfényvesztésre épült, hamisítványokra, azoknak a dolgoknak a másolatára, amelyeket nem lehet megszerezni.

– Látod, mennyire egyenes az univerzum, de ahhoz, hogy intellektuálisan megérthetővé váljon, hogy nyelvvé változzon, kell egy kanyar, egy éles fordulat? A Világ és a Szó között van egy pluszgörbület. Amikor ezeket a karaktereket nézed, ezeknek a tárgyaknak a múltjával találkozol, több ezer évvel ezelőtti őseink gondolkodásmódjával. Ez a mi népünk mély bölcsessége, és nincs az a latin betű, amely olyan mélyen leírhatná a mi igazságunkat, mint a saját írásjeleink.

William nem bírta tovább.

– Te szemfényvesztő! Te egy hamisító vagy!

Aztán várt, némán könyörgött az apjához, hogy cáfolja a vádakat, és magyarázatot adjon.

Valamivel később az apja beszélni kezdett hozzá, de nem nézett rá.

– Az első szellemek pár évvel ezelőtt kerestek fel.

A kujlao szót használta, ami külföldit és szellemet is jelent.

– Olyan antikvitásokat adtak át nekem restaurálásra, amilyeneket még sosem láttam. Megkérdeztem őket, hogy honnan szerezték ezeket. „Ó, azoktól a francia katonáktól vettük, akik meghódították Pekinget, felgyújtották a palotát, és onnan zsákmányolták ezeket”.

A szellemek úgy gondolták, hogy a rablás feljogosítja őket a birtoklásra. Az ő törvényük már csak ilyen. A bronzokat és a kerámiákat, amelyeket az őseink hagyományoztak ránk több száz nemzedéken át, el akarják venni tőlünk, hogy olyan rablók otthonát ékesítsék, akiknek fogalmuk sincs arról, mik ezek. Ezt nem hagyhattam.

Úgyhogy másolatokat készítettem azokról a tárgyakról, amelyeket restaurálnom kellett volna, és a másolatokat adtam vissza a szellemeknek. A valódi műtárgyakat megmentettem ennek a földnek, neked és a gyerekeidnek. Más-más karaktereket véstem a valódiakra és a másolatokra, hogy meg tudjam különböztetni őket. Tudom, hogy amit tettem, az a te szemedben helytelen, és szégyellem is magam. De a szeretet különös dolgokra képes rávenni minket.

Melyik az eredeti? – gondolkodott William. A Világ vagy a Szó? Az igazság vagy a megértés?

A beszélgetésüket az ajtón megkoppanó sétabot hangja szakította félbe.

– Valószínűleg ügyfelek – mondta az apa.

– Kinyitni! – kiabálta az, aki az ajtó előtt állt.

William az ajtóhoz lépett, és kitárta. Egy jól öltözött, negyvenes éveiben járó angol várakozott odakint két nagydarab, ápolatlan ember társaságában, akik úgy néztek ki, mintha a gyarmat rakpartján inkább otthon lettek volna, mint itt, a házban.

– Jó estét! – vetette oda az angol. Meg sem várta, hogy beinvitálják, magabiztosan belépett. A másik kettő félrelökte Williamet, és követte.

– Mr. Dixon – köszöntötte az apa. – Micsoda kellemes meglepetés! – William titkon beleborzongott az akcentusába.

– Nem olyan kellemes meglepetés, mint amiben maga részesített engem, erről biztosíthatom – felelte Dixon. Benyúlt a kabátjába, elővett belőle egy kis porcelánbabát, és az asztalra tette. – Ezt azért hoztam magához, hogy reparálja meg.

– Meg is tettem.

Dixon arcára gúnyos vigyor ült ki.

– A lányomnak nagyon a szívéhez nőtt ez a darab. Engem pedig elszórakoztatott, hogy úgy játszik ezzel az antik sírszobrocskával, mint egy babával, ezért is tört el. De miután visszakaptam magától a helyreállított szobrocskát, nem volt hajlandó játszani vele, és azt mondta, ez nem az ő babácskája. A gyerekek nagyon ügyesen átlátnak a hazugságokon. És Osmer professzor volt olyan kedves, hogy igazolja a sejtéseimet.

Az apa kihúzta magát, de nem szólt semmit.

Dixon intett, és két verőlegénye azonnal lesepert mindent az asztalról: a tányérokat, az edényeket, a tálakat, a kupikat, az élelmet, az evőpálcákat. A holmi óriási csörömpöléssel hullott a földre.

– Azt akarja, hogy tovább kutassunk? Vagy kész vallomást tenni a rendőrségen?

Az apa arca kifejezéstelen maradt. Kifürkészhetetlen, mondták volna az angolok. Az iskolában William addig gyakorolt a tükör előtt, amíg le nem szokott róla, amíg el nem múlt apjához való hasonlósága.

– Várjunk csak egy pillanatot! – szólalt meg most, és előrelépett. – Nem sétálhatnak csak úgy be egy házba, és nem viselkedhetnek egy csapat törvénytelen bűnöző módjára.

– Maga nagyon jól beszél angolul – mérte végig Dixon. – Szinte nincs is akcentusa.

– Köszönöm – felelte a fiú. Igyekezett higgadt, észszerű hangot megütni. Ez az ember biztosan rájött már, hogy nem közönséges helyi családdal van dolga, hanem egy jól nevelt, jellemes fiatal angollal. – Tíz évig tanultam Mr. George Dodsworth ramsgate-i iskolájában. Nem ismeri véletlenül?

Dixon elmosolyodott, de nem válaszolt; úgy nézett rá, mint egy táncoló majomra. William azonban nem hagyta annyiban.

– Biztosra veszem, hogy apám készséggel megtéríti a veszteségét. Semmi oka nincs erőszakhoz folyamodni. Viselkedjünk úriemberként.

Dixon nevetni kezdett, először csak kicsit, aztán már harsogva. Az emberei eleinte értetlenül néztek, majd csatlakoztak hozzá.

– Te azt hiszed, hogy csak mert megtanultál angolul, más lettél, mint aki vagy. Van valami a távol-keleti elmében, ami miatt képtelen felfogni a Nyugat és a Kelet közötti alapvető különbségeket. Én nem alkudozni jöttem ide, hanem azért, hogy éljek a jogaimmal, bár ez a fogalom a jelek szerint idegen a ti agyatoknak. Ha nem kapom vissza, ami az enyém, porig rombolom ezt a kócerájt.

William érezte, hogy az arcába szökik a vér, és nagy erőfeszítés árán ellazította az arcizmait, hogy ne árulják el az érzelmeit. Átnézett a helyiség túlsó végébe, az apjára, és hirtelen ráébredt, hogy az arckifejezése ugyanolyan, mint az övé, ugyanaz a higgadt maszk fedi el a tehetetlen dühöt.

Miközben beszéltek, az apja lassan beoldalazott Dixon mögé. Most egymásra néztek, és szinte észrevehetetlenül biccentettek.

Ezért hagyd el mindazt, amit gondolattal érhetsz el, és szereteted tárgyául azt válaszd, amit el nem gondolhatsz.

William nekiugrott Dixonnak, miközben az apja az angol lába felé vetette magát. A három ember egy halomban zuhant a földre. Az ezt követő küzdelem során William mintha távolról figyelte volna önmagát. Nem gondolt semmire, csak az agyát ködbe borító szeretet és düh kavargott a fejében, amíg lovagló ülésben nem találta magát Dixon alatta fekvő testén, kezében az egyik kupival, amit a magasba emelt, hogy az angol fejébe vágja a hegyét.

A két férfi, akiket Dixon magával hozott, tehetetlenül, földbe gyökerezett lábbal figyelte.

– Nincs itt, amit keres – zihálta William. – És most tűnjön el a házunkból.

William és az apja a rendetlenséget bámulták, amit Dixon és az emberei hagytak maguk után.

– Köszönöm – mondta az öreg.

– Azt hiszem, a szellemek jó kis előadást láthattak ma este – jegyezte meg William.

– Biztos vagyok benne, hogy Nagyapa büszke rád – felelte az apja. Majd, mióta William csak az eszét tudta, most először hozzátette: – Jü-csung, én is büszke vagyok rád.

William nem tudta, hogy amit érez, az szeretet vagy düh, és ahogy a földön heverő, felfordított kupikon lévő karaktereket nézte, azok mintha megremegtek és egymásba olvadtak volna, könnytől elhomályosuló szeme előtt.

2.

EAST NORBURY, CONNECTICUT, 1989.

– Köszönöm a meghívást – mondta Fred. – Remekül éreztem magam. – Kimérten beszélt, gondos távolságot tartva a lánytól.

A Long Island tengerszoros hullámai gyengéden nyalogatták a partot a lábuk előtt.

– Nagyon kedves vagy – felelte a lány, és megfogta a kezét. Hozzábújt, a szél felemelte a haját az arca elé; samponja virágillata úgy keveredett össze a tenger szagával, mint az ígéret a vágyakozással. Fred szíve nagyot dobbant. Olyan gyengédséget érzett a mellkasa mélyén, hogy egészen megrémült.

Az öböl túloldalán látni lehetett az Edley-udvarház élénkpiros fényeit; az épületet szellemkastéllyá alakították át arra a hétre. Fred elképzelte, milyen vidáman sikonghatnak benne a gyerekek, élvezettel beleborzongva a szüleik által mesélt hazugságokba.

– Ne törődj azzal, amit apám mond – szólalt meg Carrie.

Fred megdermedt.

– Haragszol – állapította meg a lány.

– Mit tudsz te erről? – kérdezte Fred. Carrie hercegnő. Közéjük való.

– Nem befolyásolhatod, hogy mások mit gondolnak – folytatta Carrie. – De azt mindig te döntöd el, hogy közéjük tartozol-e.

A fiú nem válaszolt. Megpróbálta megérteni a saját haragját.

– Én nem vagyok az apám – folytatta a lány. – És te sem vagy a szüleid. A család csak valamiféle történet, elmesélik neked, de a legfontosabb történetet neked kell elmesélned magadnak.

Fred rájött, hogy ezt szereti Amerikában a legjobban: a mély hitet abban, hogy a család nem számít, és a múlt csak egy történet. Még egy olyan történet is, ami hazugságként – füllentésként – indul, autentikussá válhat, és igazi élet születhet belőle.

Benyúlt a nadrágzsebébe, és elővette az ajándékát.

– Mi ez? – egyensúlyozta Carrie bizonytalanul a tenyerén a kis bronzásót.

– Egy régiség – felelte a fiú –, egy ásó alakú érme, amit régen használtak Kínában. A nagyapámé volt, és ő adta nekem, mielőtt eljöttünk onnan, hogy szerencsét hozzon. Úgy gondoltam, talán tetszene neked.

– Gyönyörű.

Fredre hirtelen rátört az őszinteség.

– A nagyapám azt mondta, hogy az ő apja mentette meg a külföldiek elől, akik megpróbálták ellopni az országtól, és a Vörös Hadsereg is majdnem elpusztította a kulturális forradalom idején. De apám szerint hamis, mint oly sok kínai tárgy, és nem ér semmit. Látod ezt a jelet az alján? Azt mondja, túl modern, nem igazán régi. De ez az egyetlen, ami megmaradt nekem a nagyapámtól. Tavaly meghalt, és nem mehettünk el a temetésre, mert… az emigrációs problémák miatt.

– Nem kellene akkor megtartanod?

– Azt akarom, hogy a tiéd legyen. Így mindig emlékezni fogok arra, hogy neked adtam, és ez jobb emlék, jobb történet.

Lehajolt, és felvett egy apró, hegyes kavicsot a partról. Megfogta Carrie kezét, amelyben ott hevert az érme, és a régebbi írásjel mellé lassan belekarcolta a patinába a nevük kezdőbetűjét. – Most már rajta van a mi jelünk is, a mi történetünk.

Carrie bólintott, és ünnepélyesen elrakta az érmét a kabátzsebébe.

– Köszönöm. Tényleg gyönyörű.

Fred arra gondolt, hogy haza kell mennie, az apja kérdéseket fog feltenni, az anyja aggodalmasan hallgat majd, aztán milyen hosszú órákon keresztül kell majd dolgoznia másnap az étteremben, és az azutáni napon, és az azutánin, az egyetemre, ami valós lehetőséggé vált most, hogy be tudja mutatni az állampolgársági papírjait, arra, hogy egy szép napon átkel ezen a hatalmas kontinensen, ami most még az ismeretlenség sötét felhője alatt rejtőzik.

De még nem. Körülnézett, és valami nagyot akart tenni, hogy emlékezetes maradjon ez az éjszaka. Levette a zakóját, az ingét, lerúgta a lábáról a cipőt. Meztelen volt, álarctalan, jelmeztelen.

– Ússzunk egyet!

A lány csak nevetett, nem hitte, hogy komolyan gondolja.

A víz hideg volt, olyan hideg, hogy csak úgy kapkodott a levegőért, miután belevetette magát, és úgy érezte, mintha lángra gyúlt volna a bőre. Lebukott, majd felbukkant a felszínen, és lerázta az arcáról a vizet.

Carrie a nevét kiabálta, úgyhogy odaintett neki, majd a szoros túloldalán ragyogó lámpák felé kezdett úszni.

A vörös fényben úszó Edley-udvarház tükörképe sávosan hullámzott a vízen, összekeveredett a hold élénk fehérségével. Ahogy Fred karja mozgott a sötétkék vízben, apró medúzák csillogtak a bőrén, mint több száz apró csillag.

Carrie hangja elhalkult mögötte, ő meg átúszott a sós, reményízű, fraktális, zavaros csillagokon és sávokon, meg azon a határozottan maró érzésen, ami akkor uralkodik el az emberen, amikor eltökélten maga mögött hagyja a múltját.

3.

NOVA PACIFICA, 2313.

Ona forgalmas utca közepén tért magához. Félhomály volt, és hideg, mintha hajnal vagy alkonyat lenne.

Áramvonalas uszonyú, tengeri nyilakra emlékeztető hatkerekű járművek robogtak mindkét oldalán, és úgy, tűnt hajszálon múlik, hogy nem gázolják el. Ona bepillantott az egyikbe, és majdnem felsikoltott.

A benne ülő teremtmény fejéből tizenkét csáp állt ki.

A lány körbenézett: vastag, hatszögletű tornyok szöktek körülötte az égbe, pont olyan sűrűn, mint a fehérfák az erdőben. Kitért a száguldó járművek elől, és az utca szélére menekült, ahol további tizenkét csápos teremtmények andalogtak, ügyet sem vetve rá. Hat lábuk volt, hosszúkás törzsük és fénylő bőrük; az nem látszott pontosan, hogy szőr vagy bőr borítja őket.

Odafent földön kívüli jelekkel ékes vásznak lobogtak a szélben, mintha levelek lennének. Az írásjegyek éles és tompa szögben találkozó vonalakból álltak. A tömeg értelmezhetetlen kattogásokból, nyögésekből és ciripelésekből álló hangja egyfajta sustorgássá mosódott össze, amelyről Ona biztosra vette, hogy valamiféle nyelv.

A teremtmények észre sem vették, időnként egyenesen nekimentek, mintha a kislány csupán levegő lenne. Úgy érezte magát, mint egy szellem azokból a történetekből, amelyeket a Tanárok kisebb korában meséltek neki, vagy mint egy láthatatlan lény. Hunyorogva próbálta megtalálni a napot az ég közepén, és látta, hogy az kisebb és homályosabb, mint amihez hozzászokott.

Utána hirtelen minden megváltozott. A járdán megálltak a gyalogosok, az ég felé fordították a fejüket, a nap felé emelték a csápjaikat; mindegyik végén egy fekete, gömb alakú szem helyezkedett el. Az utcán lelassult, majd teljesen megállt a forgalom, és a járművek utasai kiszálltak, hogy csatlakozzanak a napot bámuló tömegekhez. A jelenetre fátyolként borult a néma csönd.

Ona végignézett a tömegen, amelyben kisebb csoportok álltak dermedt élőképet alkotva, mint egy-egy pillanatfelvétel. Az egyik nagyobb teremtmény védelmezően két kisebb köré fonta mellső végtagjait, csápjai remegtek. Két földönkívüli egymáshoz bújt, csápjaik és karjuk összefonódott. Egy másik bizonytalan lábakkal támaszkodott valami épület oldalának, csápjai könnyedén kopogtattak a falon, mint amikor valaki üzenetet küld.

A nap egyre fényesebben, majd még fényesebben ragyogott. A teremtmények elfordították tőle az arcukat, csápjaik összeasztak a forróságtól és a fénytől.

És ekkor mindenki a kislány felé fordította a tekintetét. Több ezer, többmilliónyi szempár szegeződött Onára, mintha hirtelen láthatóvá vált volna. A csápok esdekelve, beszédesen nyúltak irányába.

A tömeg szétvált, és egy kisebb teremtmény közeledett hozzá, nagyjából akkora, mint ő. Ona felfelé fordított tenyérrel kinyújtotta a kezét, de nem tudta, mit kellene csinálnia.

A kis földönkívüli odaért hozzá, a kezébe tett valamit, majd hátralépett. Ona lenézett, és megérezte az ősöreg, érdes fém érintését pikkelyes bőrén, magába itta a súlyát. Megfordította az ásót, és meglátott rajta egy jelet, amelyet nem ismert fel: éles szögek, kampók, olyanok, mint a lobogó feliratokon lévő rajzok.

A fejében, mint valami suttogás, megszólalt egy gondolat: Emlékezz ránk, te, aki kincsként őrzöd a régit.

A nap még fényesebben ragyogott, és Ona ismét átmelegedett, de közben a körülötte lévő teremtmények elolvadtak a vakítóan éles fényben.

Ona a fehérfa alatt ült, ujjait a kis bronzásóra fonta. A körülötte lévő dombocskákból továbbra is fehér gőzpamacsok törtek fel; talán mindegyik az elveszett világra nyíló ablak volt.

A lány előtt újra és újra megjelentek a korábbi képek.

A megértés néha nem a gondolaton, hanem a szív dobogásán, a mellkasban megjelenő gyötrő, fájdalmas érzékenységen keresztül jön.

Amikor a világuk haldokolni kezdett, Nova Pacifica ősi népe az utolsó napokban arra összpontosította minden energiáját, hogy emlékművet, mementót hagyjon maga után a civilizációjáról. Mivel tudták, hogy ők maguk nem fogják túlélni az egyre forróbban és forróbban tűző napot, hatszögletű szimmetriájukat beépítették az őket körülvevő fajok mindegyikébe, abban a reményben, hogy némelyik életben marad, és a városaik, a civilizációjuk, a lényük visszhangjává válik. Romjaik közé felvételt rejtettek, amelynek lejátszását az indította be, ha valami élőlény által készített, öreg, patinával rétegzett tárgyat észlelt, ami azért lehet még mindig épségben, mert értékelik, vagyis joggal feltételezhető, hogy tulajdonosának van érzéke a történelemhez, tiszteli a múltat.

Ona azokra a gyerekekre gondolt, akik riadtan és értetlenül nézték, ahogy a világuk elég. A szeretőkre, akik a megbánás és az elfogadás között ingadoztak, miközben a körülöttük lévő világ maga alá temette a kettejük által teremtett világot. Arra a népre gondolt, amely mindent elkövetett, hogy nyomot hagyjon az univerzumban a létezéséről és az elmúlásáról.

A rekurzív múlt úgy építi fel a jövőt, mint a patina rétegei.

Ona Ms. Coronra gondolt, a Tanárok fedetlen arcára, és most először új fényben látta az arckifejezésüket. Nem az arrogancia miatt néztek úgy a gyerekekre, ahogy, hanem félelmükben. Őket ide vetette a sors, ebbe az új világba, ahol képtelenek lettek volna életben maradni, és azért kapaszkodtak a múltjukba annyira elszántan, mert tudták, hogy át kell adniuk a helyüket egy új fajnak, Nova Pacifica népének, és idővel már csak az ő emlékeiben fognak tovább élni.

A szülők félnek attól, hogy a gyerekek nem értik meg és elfelejtik őket.

Ona megemelte a kis bronzásót, és a nyelve hegyével megnyalta a felszínét. Az íze egyszerre tűnt keserűnek és édesnek; füstölőillat érződött rajta, áldozati ajándékok emléke, számtalan élet nyoma. Az a rész, ahol egy régi, bevésett írásjel mellett a gőztől lepattogzott a patina, olyan alakú volt, mint egy kis ember, frissen és újonnan csillogott, egyszerre jövőként és múltként.

A kislány felállt, és letört néhány hajlékony ágat a közeli fehérfákról. Óvatosan koronává fonta őket, tizenkét küllőszerűen elálló ággal, amelyek olyanok voltak, mint a csápok, mint a haj, mint az olajágak. Ezzel kész is volt a jelmeze.

Csak egy rövid jelenetet pillantott meg a tudatlanság felhőjén át, pár képet, amelyeket alig volt képes értelmezni. Ezek talán idealizáltak, szentimentálisak, műviek voltak; ugyanakkor vajon nem volt-e meg bennük a hitelesség magva, egy olyan nép tagadhatatlan szeretete, amelynek jelent valamit a múltja? Ona meg akarta mutatni, hogy felfogta: ha leás a múltba, az a megértés aktusa, az segít az univerzum értelmezésében.

A teste két faj biológiai és technológiai örökségének ötvöződése volt, és a puszta létezését is két nép küszködése kulminációjának köszönhette. Ott rejlett benne a Földi Ona, a Nova Pacifica-i Ona, a Lázadó Ona, az Engedelmes Ona és az összes előtte élt nemzedék, egészen a végtelenségig.

A két világ gyermeke emlékekbe és a megértés felderengésébe merülve sétált át az erdőn és a kis dombok között a Kupola felé, kezében a meglepően nehéz kis ásóval.

fordította: Farkas Veronika

A MAXWELL-DÉMON

1943 FEBRUÁRJA

Eltávozási kérelem

Tule Lake Kitelepítési Központ

Név: Takako Jamasiro

27. kérdés: Hajlandó szolgálni az Egyesült Államok hadseregében harci bevetésen, akárhová vezénylik is?

Nem tudom, mit válaszoljak erre a kérdésre. Nő vagyok, harcra alkalmatlan.

28. kérdés: Feltétel nélküli hűséget esküszik az Amerikai Egyesült Államoknak, és lelkiismeretesen megvédi az Egyesült Államokat bármely külföldi vagy belföldi erő támadásától, és megtagad mindennemű hűséget a japán császár vagy bármely külföldi kormány, hatalom vagy szervezet iránt?

Nem tudom, mit válaszoljak erre a kérdésre. Seattle-ben születtem, Washington államban. Sosem voltam a japán császár alattvalója semmilyen formában, tehát nincs mit megtagadni. Feltétel nélküli hűséget esküszöm majd a hazámnak, amikor a hazám engem és a családomat is szabadon enged.

1943 AUGUSZTUSA

Takako végigment az adminisztrációs épületek csoportja felé vezető, nyílegyenes úton. Mindkét oldalt rendezett lakóbarakkok sorakoztak, mindegyik hat-hat helyiségből állt, minden helyiség egy családnak adott otthont. Keletre, a távolban látni vélte az Abalone-hegy lekerekített, csonkakúpszerű alakját. Elképzelte, hogyan festhet a hegy tetejéről a tábor rácshálója: mint az ősi Nara közelében talált szabályos rajzok, amit az apja egy könyvben mutatott neki kiskorában.

Egyszerű fehér nyári pamutruhát viselt, így a gyenge szellő is enyhülést hozott az Észak-Kaliforniában uralkodó száraz, augusztusi hőségben. Ennek ellenére hiányzott a hűs, csapadékos Seattle, a Puget-szoros környékének végeérhetetlen esői, a barátok nevetése és a látóhatár, amelyet nem fognak körbe őrtornyok meg szögesdrót kerítések.

Odaért a tábor főhadiszállásához. Megmondta a nevét az őröknek, és azok hosszú folyosókon, kattogó írógépekkel és állott cigarettafüsttel teli nagy termeken kísérték végig, mígnem egy kis hátsó irodához értek. Betették mögötte az ajtót, ami eltompította a beszélgetések és az irodagépek zaját.

Nem tudta, miért hívatták. Ott állt és bámult az íróasztal mögött ülő, kényelmesen hátradőlve cigarettázó férfira. A mögötte forgó ventilátor Takako felé fújta a füstöt.

A táborvezető-helyettes szemügyre vette a lányt. Csinos fruska, gondolta, majdnem elég csinos, hogy az ember elfelejtse, hogy japcsi. Szinte sajnálta, hogy el kell engednie. Kellemesen elszórakozhatna vele, ha maradna.

– Maga Takako Jamasiro, a nem-nem lány.

– Nem – felelte a lány. – Nem a kérdésekre feleltem nemmel, csak minősített válaszokat adtam rájuk.

– Ha hűséges lenne Amerikához, igennel felelt volna.

– A kérdéseknek nincs értelme, ahogy ezt a nyomtatványon is elmagyaráztam.

A férfi intett, hogy üljön le az asztal előtt álló székre. Itallal nem kínálta.

– Maguk, japcsik borzasztó hálátlanok. A saját biztonságuk érdekében hoztuk ide magukat, de csak panaszkodnak, sztrájkolnak, gyanúsan és ellenségesen viselkednek. – Úgy nézett Takakóra, mintha arra biztatná, hogy mondjon ellent.

A lány azonban nem felelt. A szomszédok és a diáktársai szemében látott félelemre és gyűlöletre gondolt.

A táborvezető-helyettes pillanatnyi szünet után nagyot szívott a cigarettájából, majd folytatta a mondókáját:

– Mi azonban nem vagyunk vademberek, mint maguk. Tudjuk, hogy vannak jó és rossz japcsik, a kérdés csak az, hogy melyik melyik. Ezért résnyire nyitjuk az ajtót, és felteszünk pár kérdést. A jók kizuhannak, a rosszak bent maradnak. Az ember nem tudja meghazudtolni a természetét, elválik, hogy ki hű hazafi, és ki nem. Aztán jön maga, és bonyolítja itt a helyzetet.

A lány már nyitotta a száját, hogy mondjon valamit, de meggondolta magát. Ennek a férfinak a világában csak „jó japcsi” és „rossz japcsi” létezhet, nincs helye a címke nélküli Takako Jamasirónak.

– Járt főiskolára? – váltott témát a férfi.

– Igen, fizika szakra. Végzős voltam, amikor… ez történt.

– Életemben nem hallottam még női fizikusról, se japcsiról, se másmilyenről – füttyentett a férfi.

– Az egyetlen nő voltam az évfolyamon.

A férfi úgy méregette, ahogy egy cirkuszi majmot szokás.

– Maga nagyon büszke az eszére. Bár inkább sunyi. Így már értem a pimaszságát.

A lány nyugodtan állta a tekintetét, nem felelt.

– Nos, úgy áll a helyzet, hogy lehetőséget kap segíteni Amerikát, és bizonyítani a hűségét. Washingtonból kifejezetten magát kérték. Ha elfogadja, írja alá ezeket a papírokat, és a többit majd elmondják, ha holnap eljönnek önért.

A lány alig hitt a fülének.

– Elhagyhatom Tule Lake-et?

– Azért ne örüljön előre, nem vakációra megy.

Takako átlapozta az elé tolt paksamétát. Döbbenten nézett fel.

– Le kell mondanom az amerikai állampolgárságomról?

– Természetesen – felelte a férfi derűsen. – Csak nem küldhetjük vissza a Japán Birodalomba amerikai állampolgárként, nem igaz?

Vissza? Életében nem járt Japánban. Seattle japán negyedében nőtt fel, aztán onnan egyenesen Kaliforniába ment főiskolára. Amerika egy apró, kényelmes szeletét ismerte csak, meg ezt a helyet. Szédülés kerülgette.

– És ha nemet mondok?

– Azzal bizonyítja, hogy nem hajlandó segíteni Amerika háborús törekvéseit. Ennek megfelelően bánunk önnel és a családjával.

– Meg kell tagadnom Amerikát, hogy bebizonyítsam: hazafi vagyok? Hát nem látja, hogy ennek semmi értelme?

A férfi vállat vont.

– És a családom?

– A szülei és a testvére a felügyeletünk alatt marad – válaszolt mosolyogva a táborvezető-helyettes. – Biztosíték gyanánt, hogy a figyelme ne terelődjön el a feladatról.

Takakót tehát leleplezték mint niszejt, vagyis második generációs amerikai japán hazafit, aki meghalni is hajlandó a császárért, továbbá önként és lelkesen lemondani az állampolgárságáról. A jóságos amerikai kormány, amely soha nem bántana egy fiatal lányt, felvette ama foglyok listájára, akiket hazatelepíteni készültek Japánba, a japánok által Hongkongban ejtett amerikai hadifoglyokért cserébe. A Tule Lake-tábor hazafias érzelmű japán lakói gratuláltak a családjának a bátorságához, a legtöbb internált azonban szánalommal tekintett rájuk. Mr. és Mrs. Jamasiro teljesen összezavarodott. Takako öccse, egy nem-nem fiú, aki elvből nem volt hajlandó válaszolni azokra a bizonyos kérdésekre, rendszeresen összeverekedett a többi rabbal. A családot a „saját érdekükben” hamarosan átköltöztették a tábor egy elkerített részére.

A washingtoni fejesek elmagyarázták Takakónak, mit kell tennie, miután a hajója megérkezik Japánba. A japánok majd gyanakodnak rá, kihallgatják és kivallatják. Mondhat és tehet bármit, csak győzze meg őket a Japán Birodalom iránti hűségéről. Hogy növeljék a hitelét, azt a hírt szivárogtatják ki, miszerint a családját megölték, mert börtönlázadást szerveztek, ami miatt statáriumot kellett bevezetni a táborban. A japánok azt hiszik majd, hogy már semmi nem köti Amerikához. Használjon fel minden rendelkezésére álló eszközt – pillantottak a férfiak nyomatékosan Takako karcsú testére –, hogy hasznos információt szerezzen, elsősorban a japán műszaki fejlesztésekről.

– Minél többet ad nekünk – mondták –, annál nagyobb biztonságban tudhatja a szüleit és a hazáját.

Takako otthon és a japán negyed piacain szerzett japántudását igencsak próbára tették a Kempeitai kihallgatótisztjei. Újra meg újra válaszolnia kellett ugyanazokra a kérdésekre.

Miért utálja az amerikaiakat?

Mindig is hazafias hűséget érzett a Japán Birodalom iránt?

Mit érzett, amikor meghallotta a Pearl Harbor-i győzelem hírét?

Végül a császár hű alattvalójának nyilvánították, büszke japánnak, aki sokat szenvedett a barbár amerikaiak kezétől. Angoltudását és tudományos képzettségét hasznosnak ítélték, és úgy döntöttek, hogy a katonaság tudósainak fog dolgozni, angol szövegeket fordít majd japánra. Takako sejtette, hogy a Kempeitai továbbra is szemmel tartja, bár biztos nem lehetett benne.

A propaganda érdekében filmre vették munka közben Tokióban, fehér laborköpenyben. Egy fizikusnő, aki elhagyta Amerikát, hogy a nemzet dicsőségéért dolgozzon! Az Új Japán jelképe lett. Szemérmes mosollyal, profi sminkben nézett a kamerába. Nem is az a kérdés, mennyire táncol jól a kutya, gondolta, hanem hogy egyáltalán képes táncolni.

Szatosi Akibát, a Birodalmi Hadsereg fizikusát és tisztjét különösen lenyűgözte. Akiba a negyvenes éveit taposó, disztingvált küllemű férfi volt, aki Angliában és Amerikában tanult. Csatlakozna-e hozzá Okinavában, suttogta Takako füléhez hajolva, mert fontos projekten dolgozik, amiben hasznát venné? Majd gyengéden félresimított egy hajfürtöt a lány szeméből.

1944 MÁRCIUSA

A Tokiótól ezerhatszáz kilométerre fekvő Okinavára meleg, sőt, forró tavasz köszöntött. Ráadásul csendes hely volt, szinte premodern, legalábbis a fősziget lármás-zsúfolt nagyvárosaihoz képest. Itt, ahol nem buzdították állandóan harcra az embert, a háború távolinak tűnt, kevésbé valóságosnak. Takako olykor-olykor még azt is el tudta hitetni magával, hogy egyszerűen egyetemre jár.

Saját szobát kapott a telepen, de ritkán aludt ott. Akiba igazgató a legtöbb éjjel igényt tartott a társaságára. Néha aközben írt levelet a feleségének haza Hirosimába, hogy Takako masszírozta. Máskor „gyakorlásképpen” angolul társalgott vele, mielőtt ágyba bújtak. Takako amerikai szokásai és amerikai oktatása láthatóan külön vonzerőt jelentett.

Takako nem értette, mi a 98-as egység célja. Úgy tűnt, Akiba nem teljesen bízik meg benne, sosem beszélt vele a háborúról, sem a munkájáról. Vigyázott, hogy csak a legártatlanabb feladatokat bízza rá, olyan nyugati szakirodalom elolvasását és összefoglalását, aminek a gyakorlati alkalmazása szóba se jöhetett: gázterjedési kísérletek, atomenergia-szintekkel kapcsolatos számítások, új pszichológiai elméletek. Ugyanakkor a telepet titokban tartották és erősen őrizték. Ötvennél is több tudós dolgozott ott, az összes közeli gazdaságot felszámolták, a falusiakat erőszakkal máshová telepítették.

Az amerikai tartótisztjeivel Takako a szolgákon keresztül tartotta a kapcsolatot. Ha valamit fontosnak vélt, az egészségügyi betétjébe bugyolálta, majd a szemetesbe tette. A szolgák a csomagocskát egy hengerbe zárva kivitték a telepről, és egy halászcsaládnak adták, akik hajóval kicsempészték a Filippínó-tengerre, majd a megbeszélt atollnál elsüllyesztették. Később egy amerikai tengeralattjáró ment érte.

Takako elképzelte, ahogy a betétek megteszik a hosszú utat Amerikába, és közben a fehér szöveten átüt a vére. A Hinomaru, a japán zászló paródiája, olyan holmi, amit a férfiak ódzkodnának alaposan megvizsgálni. Kénytelen-kelletlen elismerte, hogy a tartótisztjei okosak.

Egy nap Akibát tűnődő hangulatban találta. Sétálni akart az erdőben, a sziget belsejében, és arra kérte Takakót, hogy tartson vele. Az út végéig autóval mentek, majd gyalog hatoltak az erdő mélyére. Takako remekül érezte magát. Érkezése óta még nem nyílt alkalma felfedezni a szigetet.

Hatalmas mangrovetulipánok között sétáltak, melyek függőleges, tányérszerű gyökerével a természet mintha a japán paravánokat utánozta volna. Hallgatták az okinavai fakopáncs dalát. Megcsodálták a maláj fügefát, melynek tekergő léggyökerei úgy ereszkedtek alá, mintha nimfák másztak volna lefelé az ágakról. Takako magában imát mondott, miközben a szent fák között gyalogoltak, ahogyan arra az anyja tanította kiskorában.

Egy óra elteltével kis tisztásra értek. A tisztás túlsó felén egy föld alá vezető, sötét barlang szája ásított. Vékony csermely tűnt el benne, csobogását felerősítették a barlang falai közt ide-oda verődő visszhangok.

Takakót elfogta az érzés, hogy a barlangból rosszindulat sugárzik. Mintha nyögéseket, sikolyokat, vádló üvöltéseket hallott volna, és ezek egyre erősödtek, ahogy ott állt. A térdéből kiszállt az erő. Mire észbe kapott, már letérdelt, majd előrehajolt, kezét és homlokát a földre nyomta, és egy olyan nyelven, melyet annyira rég használt, hogy a saját fülében is idegennek hatott, azt mondta:

– Munó jú ijuru mun. „Másokról csak jót mondj.”

A hangok elhaltak, és Takako felnézett a mellette álló Akibára, aki megfejthetetlen kifejezéssel figyelte.

– Sajnálom – borult a földre a férfi előtt. – A nagyanyám és anyám beszélt hozzám kislány koromban az ucsinágucsi okinavai nyelven.

Emlékezett történetekre az anyja lánykorából, amikor a tanár bacufudát tett az anyja nyakába, szégyentáblát, miszerint rossz diák, amiért japán helyett okinavai nyelven beszélt. Az anyja juták hosszú sorából származott, olyan nők utóda volt, akik beszélni tudtak a holtak lelkével. A nagy szigeteken a juta és núru papnőket a nemzeti egységre veszélyes primitív babonák követőinek tartották, az efféle gyakorlatot el akarták törölni, hogy az okinavaiak megtisztuljanak romlottságuktól, és a japán nemzet teljes jogú tagjai lehessenek.

Aki ucsinágucsi nyelven beszélt, az áruló volt, kém. Tiltott nyelv lett.

– Semmi baj, nem vagyok nyelvfanatikus – nyugtatta meg Akiba. – Ismerem a családod múltját. Mit gondolsz, miért hívtalak magammal?

Évszázadokkal korábban a rjúkjúi királyok állítólag ebben a barlangban rejtették el kincseiket, mielőtt a japán hadsereg elfoglalta a szigetet. A Birodalmi Hadsereg bizonyos bürokratái úgy vélték, hogy érdemes utánajárni ennek a pletykának, és rabszolgákat hoztak Kínából, Koreából, meg elítélt kommunista szimpatizánsokat, hogy velük ásassanak a barlangban. A parancsnok azonban túl sokat tett zsebre a projektre szánt pénzből, a rabok pedig túl keveset kaptak enni. Előző évben fellázadtak, és az összes foglyot lelőtték, olyan ötvenet, a tetemük azóta is a barlangban rothadt. Semmi értékeset nem találtak.

– Hallod őket, igaz? – kérdezte Akiba. – Te is örökölted anyád juta képességét.

Egy tudós soha semmilyen jelenséget ne utasítson el anélkül, hogy megvizsgálná. A 98-as egységet azért hozták létre, hogy a paranormális jelenségeket kutassa: érzékeken túli érzékelés, telekinézis, életre kelt halottak. A juták nemzedékeken át kommunikáltak a holtakkal, és Akiba úgy vélte, a legjobb utánanézni ennek is, hátha lehet használni valamire.

– Sok juta állítja, hogy képes az erőszakos, idő előtti halált haltak lelkét hallani, és beszélni velük, de eddig nem sikerült elérnünk, hogy a juták bármi nekünk hasznos szolgálatra rávegyék a holtakat. Mégpedig azért, mert hiányzik belőlük mindennemű tudományos ismeret.

Most viszont itt vagy nekünk te.

Takako rávett két lelket, T’ait és Szanlét, hogy fogják meg egy lapát nyelét, amelyet a barlang bejáratánál hagytak. Életükben használták azt a szerszámot, nem volt idegen a számukra. Takako látta is őket: két ösztövér, kiéhezett férfi alakját felöltő pászmát, ahogy a lapát nyelébe kapaszkodnak.

A lelkek sok-sok képet mutattak neki: a mandzsúriai cirokmezőkről, az otthonukról, a tengerként hullámzó vörös szárakról. Képeket a robbanásokról és égő házakról és masírozó katonák sorairól. Képeket a nőkről, akik hasát bajonettek hasították fel, fiatal fiúkról, akik fejét karddal csapták le, ahogy sorban térdeltek a lobogó Hinomaru alatt. Képeket a bilincsekről és láncokról, sötétségről és éhségről, a végső pillanatról, amikor már nem maradt vesztenivalójuk, és szinte örömmel fogadták a halált.

– Elég – könyörgött nekik Takako. – Hagyjátok abba!

Egy emlék jutott eszébe. Seattle-ben volt, az apró garzonjukban. Esett, mint mindig. Hatéves volt, elsőként ébredt. A nagyanyja feküdt mellette.

Odanyúlt és feljebb húzta rajta a takarót. Nnmé beteg volt, éjjelente rázta a hideg. A kezét nagyi arcára tette. Mindig így ébresztette reggelenként, aztán feküdtek egymás mellett, sugdolóztak és vihorásztak, miközben az ablak lassan kivilágosodott.

De most valami nem stimmelt. Nagyi arca hideg volt, és kemény, mint a műbőr. A kis Takako felült és látta, hogy a nagyi szellemkörvonala a futon lábánál ül. Átnézett a mellette heverő test meg annak szellemalakja között, és megértette.

– Nnmé, má kai ga? – kérdezte. „Hová mész?” Nagyi mindig okinavai nyelven beszélt vele, noha apa rossz szokásnak tartotta. A japán negyedben japánnak kell lennünk – mondogatta. – Az okinavainak nincs jövője.

– Nmaridzsima – felelte nagyi. „Haza.”

– Ndzsicsábira. – „Viszlát.” És Takako elsírta magát, mire a felnőttek felébredtek.

Az anyja egyedül utazott vissza Okinavára a nagyi egyik gyűrűjével. Takako segített az anyjának rávenni a nagyi lelkét, hogy a gyűrűhöz tapadjon.

– Kapaszkodj, Nnmé! – És emlékezetében a nagyi mosolygott.

– Most már te is juta vagy – mondta neki az anyja. – Nincs annál rosszabb, mint az otthontól távol meghalni. A lelkek nem nyughatnak, amíg haza nem jutnak, és a juta kötelessége segíteni nekik.

A lapátot magukkal vitték, és Akiba fel volt dobva, egész úton fütyörészett és dúdolgatott. A lelkekről kérdezgette Takakót: hogy néznek ki, milyen a hangjuk, mit akarnak.

– Haza akarnak menni – felelte Takako.

– Igen? – rúgott Akiba egy gombatelepbe az ösvény mentén, mire gombacafatok repültek szanaszét. – Mondd meg nekik, hogy majd hazamehetnek, ha segítettek nekünk megnyerni a háborút. Életükben lusták voltak dolgozni a császárnak, de most esélyt kaptak jóvátenni.

Újra elhaladtak a füge- és mangrovefák, a hibiszkuszbokrok és éjliliomok mellett, melyek levele olyan volt, akár az óriási, felálló elefántfül. Takako azonban már képtelen volt élvezni a látványt. Testének törékeny héjában alig tudta megtartani mabuiját, az életesszenciáját.

Akiba megmutatta neki a prototípust: egy középre helyezett válaszfallal két részre osztott fémdobozt. A válaszfal telis-tele volt apró lyukakkal, ezeket áttetsző selyemmembrán borította.

– A jutáktól tudom, hogy a lelkek nagyon gyengék. Nincs erejük fizikai tárgyakat mozgatni, még egy ceruzát sem tudnak felemelni az asztalról. Az a maximum, hogy egy fonalat icipicit meglöknek. Igaz ez?

Takako egyetértett. A szellemek valóban nagyon korlátozott interakcióra képesek a fizikai világgal.

– Akkor azok a nők igazat mondtak – merengett Akiba. – Néhányat megkínoztunk, hátha csak titkolják a képességüket.

Takako igyekezett ugyanolyan közömbös képet vágni, mint a férfi.

– A háború nem alakul jól, akármit mondanak is a propagandisták – folytatta Akiba. – Egy ideje védekezésre kényszerülünk, az amerikaiak pedig folyamatosan nyomulnak előre a Csendes-óceánon, egyik szigetről a másikra ugrálnak. A bátorságuk és ügyességük hiányát pénzzel és kimeríthetetlen készletekkel ellensúlyozzák. Mindig is ez volt Japán gyenge pontja. Elfogy az olajunk és a többi létfontosságú nyersanyagunk, muszáj új, meglepő erőforrásokat találnunk, amelyek megfordíthatják a háború menetét.

Akiba megsimogatta Takako arcát, és a lány akarata ellenére elbágyadt a gyengéd érintéstől.

– 1871-ben James Clerk Maxwell kitalált egy ötletes szerkezetet – mesélte tovább Akiba. Takako közbe akart szólni, hogy ismeri Maxwell ötletét, de a férfi rá se hederített, kedve támadt előadást tartani. – Ahhoz képest, hogy nem japán, nagyon okos ember volt – tette hozzá.