Borító

A mű eredeti címe

E il cuore si fa più leggero

Fordította Szabó Anita

Fedélterv Szabó Vince

Copyright © by Federico Moccia, 2019

by agreement with Pontas Literary & Film Agency

© Szabó Anita, Hungarian translation, 2020

© Ciceró Könyvstúdió, magyar kiadás, 2020

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-432-135-4

Kiadja a Ciceró Könyvstúdió

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Kleinheincz Csilla

1

Fidzsi-szigetek

A tenger egybeolvad az éjszakával. Könnyű kis hullámok mossák a partot. A hold borostyános árnyalatú ezüstre színezi a strandot. A homok puha és hűvös, Tancredi séta közben belemarkol, majd hagyja, hogy az éjjeli szellő kifújja az ujjai közül. Aztán megtorpan, mert egy emlék fészkeli be magát a szívébe, szép, élénk, különös emlék, egy régen elmúlt éjszakáról. A távolba réved, a horizont felé, amely elvész a sötétben.

Nem látom, de tudom, hogy van. Akárcsak te, Sofia.

A hullámok ellepik meztelen lábát, és megnedvesítik a bokáig feltűrt vászonnadrág szegélyét. Az ezüstös halak tükörképei véletlenszerűen összefolynak a hold sugaraival.

Éjjel minden nehezebbnek, távolibbnak és fájdalmasabbnak tűnik. Nem vagy itt, és mégis mindenkinél jobban, átkozottul itt vagy, mindig. Nem tudok szabadulni tőled. Emléked hirtelen vissza-visszatér, akárcsak a hullámok, néha erősen, hevesen, ki tudja, milyen ciklon hírnökeként, máskor tompán, gurulnak gyengén, könnyedén, szél borzolta, törékeny kis tajtékkal. És néha pár pillanat erejéig csupán a gondolat, hogy az enyém voltál, elhiteti velem: már a remény boldoggá tehet, hogy egy nap talán újra találkozunk. Ez az utolsó reménysugár éltet.

Tancredi továbbindul. A pálmafák a szél ritmusára hullámoznak. A hold már magasabbra kúszott. A felhők feloszlanak a távolban, és kiragyognak mögülük a csillagok. Egy apró éjszakai állat neszez a bokrok között.

Ez a sziget maga a paradicsom, de néha valódi pokolnak tűnik. Cioran azt mondta, hogy azok az éjszakák, amelyeket átaludtunk, olyanok, mintha soha nem is léteztek volna. Csak azok maradnak meg az emlékezetünkben, amelyeken le sem hunytuk a szemünket. Ez a mai éjszaka is ilyen.

Oroszország

Egy kis koncertteremben, amelyet hó és a Mozajszkaja utca parkjának fái vesznek körül, Sofia Valentini, a nemzetközi hírű zongorista Nymant{1} játszik. Szeme csukva, finoman mozgatja a fejét, és a keze hihetetlen gyorsasággal suhan a billentyűkön. A zene betölti a termet, magával ragadja a közönséget, a hangok mintha áthatolnának a falakon, kiszűrődnek és az ég felé törnek, a könnyű felhők közé, a csillagok közé, és még a telihold is elmélyülten hallgatja a muzsikát, amely azután továbbutazik az út mentén, elérkezik a messzi, hatalmas, végtelen mélységű Bajkál-tóhoz, aztán fel az Usszurijszkij természetvédelmi terület ösvényén, hogy végül visszatérjen a telt házas koncertterembe, ahol a közönség a székhez szegezve, elvarázsolva hallgatja.

Olja az utolsó sor bal sarkában ül. Kívülről tudja a kotta minden sorát, az összes hangját és szünetét. Egyike az első műveknek, amelyet Sofia megtanult. De hiába, mindezek ellenére könnyek szöknek a szemébe. Senki sem tud így játszani, senki sem vezeti a zenekart úgy, mint Sofia, senki sem tudja így játszani Nymant. Olja úgy meghatódik, hogy nem tud megálljt parancsolni a könnyeinek, olyannyira, hogy a mellette ülő kislány odafordul felé, és meglepetten, csendben bámulja a síró öregasszonyt. Zavartan néz rá, mondana valamit, de nem tudja, mit. Olja észreveszi a kislány pillantását, összeszedi magát és rámosolyog, mire a lányka elégedetten visszafordul, és tovább hallgatja a muzsikát.

Olja magában mosolyog. Azt hiszem, nem vagyok túl jól, gondolja. Lehetséges, hogy Sofia még mindig ennyire képes meghatni, vagy hurcolok valamit magammal odabent, amit magam sem értek?

De nincs ideje ezen töprengeni, mert Sofia eljátssza az utolsó hangokat, majd megáll, és egy darabig enyhén lehorgasztott fejjel ül, mozdulatlanul. Néhány pillanat múlva az egész közönség talpra ugrik, és hangos tapsviharban tör ki. Olja is felállva tapsol, miközben a jobb oldalán álló kislányra sandít, aki egy utolsó pillantást vet rá, majd mikor látja, hogy a néni újra mosolyog, még erősebben csapja össze a kezeit. Megint megnyugodott.

Elizaveta egy pillanatra megrázza a fejét, amikor visszagondol a történtekre. Hogy lehet, hogy egy ilyen idős néni nem boldog egy ilyen koncerten, mint ez? Lehet, hogy amikor valaki megöregszik, elveszti az érzékenységét a szép dolgok iránt? Vagy olyan, mint a nagymamám, aki nem hall minket jól? Sőt, egyáltalán nem hall minket! A kislány felnevet.

Olja ránéz. Annál jobb, legalább már nem velem foglalkozik, ki tudja, mire gondol, amit ilyen viccesnek talál. Azzal Olja a színpad felé fordul. Sofia apró meghajlásokkal köszöni meg a hallgatóságnak a figyelmet. Vörös rózsák repülnek a lába elé. Sofia felszedi a virágokat a léptei alatt csikorgó deszkákról, mosolyogva felemeli őket, és a szívére szorítja. Elegáns, mégis könnyed, piros ruhája szabadon hagyja a vállát. Sofia kissé megborzong a hidegtől, most, hogy az előadás izgalma már nem fűti át. Még egyszer végignéz a még mindig tapsoló közönségén. Még egyszer meghajol, majd lemegy a színpadról.

Persze hogy Sofiának különleges tehetsége van, gondolja Olja. A Wild and Distant Shore-t a crescendóival így előadni csak Péter Bence{2} képes, aki nem véletlenül döntötte meg az egy perc alatt megszólaltatott hangok rekordját zongorán. Született tehetség. Aztán persze többet nem adta elő, mert tudta, hogy többször nem sikerülne újra olyan tökéletesen. Ezerszer meghallgatta azt az előadást, és csak Sofia tudta túlszárnyalni. Mert Sofia tökéletes, és játszani is csak így tud, nincs mit tenni, de úgy tűnik, ezt nem tudja magáról, vagy ami még rosszabb, nem fogadja el. Hogyhogy nem akarja újra megörvendeztetni a közönséget a világ minden táján? Már több mint nyolc hónapja itt él Pervomajszkij Rajonban, körülbelül tíz kilométerre Vlagyivosztoktól, ezen a szélfútta helyen. Számos legenda szerint a szél pontosan itt született meg a tenger és a havas csúcsok között, és néha olyan erősen fúj, hogy a legerősebb fákat is meghajlítja, némelyeket gyökerestül forgat ki a földből. Sofiát azonban nem tudja elmozdítani, ő makacsul tartja magát, szinte elrejtőzve a világ elől, önkéntes száműzetésben, hogy csak ebben a kis koncertteremben játsszon. Mikor tér vissza, hogy a nagyközönség elismerését is megkaphassa? Mikor sikerül újra megmérettetnie magát Európa és Amerika legnagyobb színpadainak kihívásaival?

Valamiféle szomorúság szállja meg Olját, aki tovább tapsol, de már kevesebb lelkesedéssel.

Nem tudja, mekkorát téved, mert a várt pillanat hamarosan eljön.

2

Sokan zsúfolódnak be az öltözőkbe, mindenki üdvözölni akarja a zenészeket, de leginkább Sofiát akarják látni.

– Kérem, szeretnék köszönni neki, szeretném megismerni.

Nagy a tülekedés. Férfiak és nők, fiatalok, idősek és gyerekek, mindenki szeretne fényképet készíteni vele, egy szelfit, autogramot kérni vagy gratulálni.

Sofia nem áll meg egy pillanatra sem, mosolyog, felismeri a tanítványait.

– Jól van, örülök, hogy eljöttetek!

– Nem hiányozhattunk, tanárnő!

Sofia megjátszott szigorral néz rájuk.

– Aha, tanárnő…! Szóval csak ezért jöttetek. Féltetek, hogy ha nem jöttök el, több házi feladatot kaptok, mi?

A lányok nevetnek.

– Ugyan, miket mond, tanárnő!

– Nektek ma csak Sofia vagyok.

Megölelik, csinálnak vele egy gyors szelfit, egyiket a másik után, aztán szorosra kötött kontyaikkal, finom, fehér bőrükkel és kéken csillogó szemükkel távoznak. Mintha sablon alapján készültek volna. Itt minden lány olyan hihetetlenül szép, gondolja Sofia, olyan egyszerűek természetes eleganciájukkal.

– Sofia, királynőm!

Na tessék, kár, hogy a férfiakról nem lehet ugyanezt elmondani. Dimitrij Osztanov az egyik legközismertebb személyiség a városkában, mindig készen áll, hogy vacsorákat, ünnepségeket, eseményeket szervezzen. De idén depresszióba esett, mert nem tudja elfogadni a tényt, hogy nem választották meg egymás után harmadszorra is polgármesternek, hanem legyőzte egy idősebb úr, akit nagyon szeret a lakók nagy része, akiknek elegük lett a számtalan, ráadásul kötelező rendezvényből. Ez Dimitrij Osztanov, akinek úgy feszül a hasán a mellénye, hogy úgy tűnik, mintha bármelyik pillanatban szétpukkadhatna, akinek kopasz feje tetejének két oldalán kócos haj lengedez, arca pedig olyan piros, mint egy szörnyű vodkaivászat túlélőjéé. Ez Dimitrij Osztanov és a józan ész teljes hiánya. Esetlenül közelít Sofiához, gyorsan beletörli a kezét a nadrágjába, majd megfogja Sofiáét, és kézcsókot ad. A szemébe néz, és sármosnak szánt kaján vigyorral megkérdezi:

– Megkapta a rózsát?

– Igen, az üzenetet is elolvastam, köszönöm.

– Huszonnégy darab.

Pöffeszkedve mondja, mintha a Koh-i-Noorról, A fény hegyéről, a világ legdrágább gyémántjáról lenne szó.

Sofia legszívesebben a fejét csóválná, de inkább diplomatikus marad:

– Tetszett a koncert?

– Minden tetszik, ami magával kapcsolatos.

Megpróbál megint kezet csókolni neki a nedves ajkaival. De Sofia megelőzi, elhúzza kezét a veszélyes merénylet elől, és az imént gratulálni érkező vendég elé siet.

– Alexandra! Milyen jó, hogy eljöttél!

Megöleli a fiatal nőt, aki odasúgja neki:

– Igazából Leninának hívnak.

– Ne haragudj! – súgja vissza Sofia. – Biztosan összekevertelek valakivel, a koncert fáradalmai miatt lehet. Mindenesetre örülök, hogy eljöttél. Csináljunk egy képet!

– Jó, köszönöm.

Azzal mindketten a rögtönzött fényképészre mosolyognak, arra a zavarban lévő fiúra, akinek a kezébe nyomták Lenina mobilját, miközben Dimitrij Osztanov tétova mosollyal távozik az öltözőből, miután megint csalódnia kellett királynőjében, akinek esze ágában sincs királyának tartani őt. Folyamatosan további rajongók érkeznek, akik nagy tisztelettel váltják egymást Sofia öltözőjében, amely már annyira megtelt virágokkal, hogy Dimitrij Osztanov rózsái lassan egészen eltűnnek benne, és egyre jobban a falhoz szorulnak. Végül megérkezik a kis Elizaveta is anyukájával, Danával. A kislány, amint megpillantja Sofiát, odafut hozzá, átöleli, és úgy szorítja magához csukott szemmel, egyre erősebben, mintha Sofia piros ruhájára lenne rányomtatva – így fejezi ki, mennyire élvezte a koncertet. Sofia elmosolyodik.

– Elizaveta, tetszett a koncert?

A kislány hátrahajtja a fejét, de nem engedi el Sofiát, úgy emeli rá nagy, fekete, boldogságtól csillogó szemét, amely egyedülállóvá teszi a tanítványok között. – Gyönyörű volt! Én is így szeretnék játszani… – Azzal az anyjára, Danára néz, aki rámosolyog, de valójában nem tud örülni, mert nem győzik pénzzel, hogy a végtelenségig taníttassák a lányukat.

Sofia megsimogatja a kislány fejét.

– Ha továbbra is így haladsz, egy nap te is így fogsz tudni… Csupán kitartás, szenvedély és gyakorlás kérdése. Azonban a zongorázás kell legyen az első helyen.

Ahogy ezt kimondja, Sofia elszomorodik; eszébe jut, mennyire igaz, ő is pontosan így csinálta. És most boldog? Boldog volt? Aztán elengedi a gondolatot, elmosolyodik, és a keze közé fogja a gyönyörű kislány arcát:

– Én segítek neked, és ha te így szereted a zenét, a zene is szeretni fog téged.

Elizaveta még egyszer, utoljára magához szorítja Sofiát, majd átengedi a többieknek. Ezután a kislány anyja lép oda Sofiához.

– Gratulálok, gyönyörű koncert volt, igazán megindító.

– Köszönöm.

– Nézze…

– Ne aggódjon, valahogy megoldjuk…

– De…

– Túl sok szenvedély van Elizavetában ahhoz, hogy most megfosszuk ettől az álomtól. Talán majd ha szerelmes lesz, ő maga hagyja abba.

Velem ugyan nem így történt, gondolja Sofia, de ugyanúgy mosolyog tovább. Dana bólint, úgy tesz, mint aki egyetért, de azért aggódik. A zongoraleckék nem olcsók, és ő csak az első alkalmakat tudta kifizetni, többet már nem képes. Takarítónőként dolgozik az iskolában, ahová a lánya jár, délutánonként pedig magánházakhoz jár takarítani, de mindenki keveset akar fizetni, az élet pedig egyre drágább. Ráadásul a férje, Szergej, Elizaveta apja, elvesztette az állását, bezárt a cég, ahol dolgozott. Azóta kisebb munkákkal igyekszik egypár rubelt keresni, kőműves- és asztalosmunkákat vállal, de nem veti meg az egyszerűbb feladatokat sem: redőnyt javít, kipumpálja az eldugult mosogatókat, sőt még a vécéket is, mert azok könnyen eltömődnek, és mindig szükség van valakire, aki tudja, hogyan kell hozzáfogni. Miért töri mindig össze az álmokat a valóság?

Ahogy Sofia az előtte álló nőre néz, mintha megérezné a gondolatait. Mondani akar neki valamit, de ekkor az ajtóban megjelenik Olja. Mosolyogva kitárja a karját, és Sofiának már nem kell mondania semmit, ebből mindent megért: „Tökéletes volt, egyetlen hangot sem rontottál el”, vagy „Ez volt a legjobb előadásod.”

De Olja ezúttal túltesz magán, úgy dönt, szavakkal is megfogalmazza a dicséretet.

– Gyönyörű koncert volt… Utolérhetetlen.

Elizaveta ránéz, majd elengedi az anyja kezét, és újra Sofiához szalad. A szemei elkerekednek, nem tudja visszafogni magát, hogy el ne árulja, mi a helyzet, mi a szörnyű igazság, amit csak ő tud.

– Nem igaz, Sofia! Egyáltalán nem tetszett neki, sírt, miközben játszottál!

Sofia és Olja egy pillanatra egymásra néznek, majd hangos nevetésben törnek ki.

– Köszönöm, Elizaveta… – Sofia rámosolyog kis informátorára. – Tudod, Olja volt az én tanárom, és amikor sír, az azt jelenti, hogy különösen jó voltam…

– Aha. – Elizaveta kissé zavartan visszamegy az anyjához. Milyen furán fejezik ki az érzéseiket a felnőttek…

Dana megfogja a kezét és rámosolyog.

– Gyere, kincsem, menjünk!

De mielőtt kimennének, Elizaveta még egyszer visszafordul, és büszkén így szól:

– Akkor remélem, hogy egyszer majd én is így megríkatlak téged! – Azzal elégedetten távozik.

Sofia a kis lelkes, készséges, állhatatos és makacs zenészcsemete után néz. Saját magára emlékezteti, amikor ekkora volt. Ki tudja, Elizaveta elköveti-e ugyanazt a hibát, mint én, amikor felnő? És vajon valóban hiba volt? Végül is senki nem kötelezett rá. Vagy csak alibit kerestem, ami mögé elbújhatok? Sofia hirtelen úgy érzi, felgyorsul a szívverése. Akárcsak némelyik éjszaka, amikor felébred, és nem bír visszaaludni. Ezer gondolat, ezer emlék táncol a fejében. Napközben talán elrejtőznek a tennivalók mögött, és elhitetik vele, hogy végre minden rendben van. Olja ránéz; valamit észrevett rajta. De csak egy pillanatig tart, aztán új rajongók érkeznek autogramot vagy közös fényképet kérni. Sofia mindenkivel kedves és készséges, és a sötét árnyék eltűnik az arcáról.

3

Sofia és Olja óvatosan lépkednek az utcán, nehogy elessenek. A belvárosban a járda nincs még teljesen lefagyva, ezért kevésbé veszélyes. A dupla lámpa fénye borostyánszínűre festi a havat. Néhány lépés után Sofia és Olja elmennek egy piros tetős, nagy épület mellett, majd két ikerház és más épületek mentén folytatják az útjukat a Novozsilova utcán. Az utca enyhén lejt, és Olja kissé megtántorodik.

Sofia észreveszi, milyen tétován lépked.

– Vigyázz, hogy el ne ess!

– Vigyázz te, hogy el ne ess!

Sofia felnevet.

– Tényleg ennyire jól játszottam? Vagy az jutott eszedbe, ahogyan főzöl?

– Nem, tényleg utánozhatatlanul jól játszottál. Talán csak az első koncerteden hatódtam meg ennyire, Rómában, amikor…

– Rahmanyinovot játszottam.

– Igen, Rahmanyinov Harmadik zongoraversenyét. A legnehezebbet, ami sosem sikerült az órákon, de te mégis megmakacsoltad magad, és mindenáron azt akartad játszani. A klarinétok, fagottok, csellók és a vonós kíséret többé-kevésbé vidám kezdő ütemei után rajtad, a szólistán volt a sor, az átvezetésig a zenekar játszott, aztán rátértél az intermezzóra…

– Adagio{3}, mondtad folyton, de én mindig siettem.

– Igen, és aztán jött a finale alla breve.{4} Nyugodt dallam, szinte tétova, amelyet valaki összetévesztett egy orosz népdallal, de Rahmanyinov megmagyarázta, hogy szinte magától íródott, valami járt a fejében, amikor azt a dallamot írta, egyszerűen csak a hangzásra koncentrált. Azt akarta, hogy a zongora úgy énekelje azt a dallamot, ahogy egy énekes tenné. És te azt akartad, hogy sikerüljön. Azt mondtad…

– …a nagyközönség előtt nem hibázhatok.

Olja egy pillanatra behunyja a szemét, és elmosolyodik.

– És így is lett. Miután a vonósok szinte suttogva elkezdték a háromhangú témát, rögtön beszállt a két oboa és a klarinét, te beléptél a szólista frázisával, aztán jött a nosztalgikus dallam. Na, akkor elsírtam magam… – Majd Sofia felé fordul. – Tényleg ilyen szörnyen főzök?

De már nem kap választ.

– Sofia! Sofia! – érkezik lihegve egy elegáns fiú kucsmában és sötét bundában. – Mindenhol kerestünk, elmegyünk inni valamit a többiekkel a zenekarból, jössz te is?

Sofia egy pillanatig habozik.

– Na, nem hiányozhatsz, ott lesz Klára, Andris és Raisa is. Nem maradunk sokáig, iszunk valamit, maximum egy óra. Aztán hazakísérlek.

Sofia Oljára néz, aki megvonja a vállát:

– Te döntesz.

– Na jó, jövök, de tényleg ne maradjunk sokáig, holnap óráim vannak.

– Jól van, megígérem. Köszönöm, Olja tanárnő, hamarosan hazaviszem.

Olja felemeli a kezét.

– Ne aggódjatok, így helyes, gyönyörű koncert volt, ügyesek voltatok, megérdemlitek. – Azzal elindul hazafelé, óvatosan, hogy el ne essen, miközben Sofia és Viktor elsietnek az ellenkező irányba.

4

Az aluról megvilágított medence fényei a fal mozaikkockáin játszadoznak. Késő éjjel van már. De Tancredi még nem álmos. Iszik egy kortyot a koktélból, amit az imént készített magának. Szereti a Negroninak ezt a gin helyett whiskey-vel készült változatát, a Boulevardier-t, ezt a meleg, magával ragadó ízt, amely a francia Belle Époque-ot idézi. És nem csak azt. Más is van abban a pohár italban. Sofiának készített ilyet ugyanitt, a mobil bárpulton, ugyanennek a medencének a szélén. Közben elmesélte neki, hogy ezt a koktélt 1927-ben találta fel a történelem egyik leglegendásabb mixere, Harry McElhone, és Erskine Gwynne amerikai írónak készítette a párizsi Harry’s koktélbárban.

Sofia érdeklődve nézett rá, és miután megkóstolta, lehunyta a szemét.

– Milyen finom!

– Bourbont használok hozzá, az adja ezt a karamellás, fűszeres hordóízt.

– Igen, érezni, tökéletes.

Majd tovább kortyolgatták a koktélt, beszélgettek, mosolyogtak, és teljesen elveszítették az időérzéküket. Sofia fürtjei, melyeket ugyanez a fény világított meg, ami most furcsa figurákat rajzol a falra, apró csipkének tűntek a levegőben. Valamiről beszélt, de Tancredi nem figyelt oda. Túlságosan magával ragadta a hangja és a kezének mozdulatai. Gesztusai elegánsan, lazán táncoltak az éjszakában. Olyan volt, mintha ujjai magán a sötétségen játszottak volna.

Tancredi kiissza a poharát, és leteszi a nádfonatú nyugágy mellett álló alacsony kristályasztalra. Furcsa, hogy egyetlen pillanat, a nap akármilyen kis részlete hogyan képes akkora vihart kavarni az emlékekből, amely minden bizonyosságot elsodor.

Néha úgy tűnik, mintha sikerült volna megmenekülnöm, gondolja Tancredi, mintha nélküle is képes lennék tovább élni. De aztán egy aprócska mozzanat fejbe kólint, és újra teljesen visszahúz oda, abba a pár napba, amit vele töltöttem. És mindig minden kezdődik elölről. Mint egy film, amely a végtelenségig folytatódik, mert a szórakozott rendező elfelejtette megrendezni a végét. Hiányzik a vége, lógva hagy a levegőben. Befejezetlenül. Hiányzol, Sofia. Hiányzik minden, amit veled szerettem volna csinálni. Hiányzik, amilyen voltam, amikor velem voltál, és még annál is jobban hiányzik, amilyenné válhattam volna.

Tancredi feláll. A nagy, óceánra néző ablak felé indul. A sötét tengert figyeli, amely csendesen hullámzik a saját ütemére. Mindennek megvan a saját zenéje. A szerelemnek is. Csak kell valaki, aki eljátssza, és hagyja, hogy hallgassuk. Tancredi az égre néz, felismer néhány csillagképet. Ki tudja, vajon te is a csillagokat nézed-e? Aztán elszégyelli magát e miatt a gondolat miatt, hisz olyan gyerekes, de mégis tetszik neki ez az érzés, amit eddig soha nem tapasztalt.

5

A Sztrojtelnaja utca egyik régi épületében bárt alakítottak ki. Antik fegyverek, sötétvörösre tapétázott falak, régi medvetrófeák és jávorszarvasagancsok, amelyeket ki tudja, ki és mikor ejtett el – ezek díszítik a Russian Diamond nevezetű hely falait. Tulajdonképpen valamiféle föld alatti, nagyon exkluzív hely ez, csak azok járnak ide, akik igazán alaposan ismerik a város éjszakai életét. Már a bejáratot megtalálni sem könnyű vállalkozás, mert a kastély régi konyhájának hátsó fala eltakarja. A bejutáshoz egy vörös függönyön kell átmenni, és ha ez megvan, túl kell esni a kidobók szigorú face controllján. Bent azonban a hangulat annyira szuggesztív, hogy a bejutás megéri a fáradságot. És Ustin koktéljai valóban nagyszerűek. Ahogy Viktor és Sofia belépnek a terembe, gyorsan becsukják maguk mögött az ajtót, és megdörzsölik a kezüket, karjukat, hogy minél előbb megszabaduljanak a kintről magukkal hozott mínuszoktól. Aztán körülnéznek. A hangfalak a Money for nothingot játszák a Dire Straitstől, Mark Knopfler, Eric Clapton, Sting és Phil Collins előadásában. Néhány fiatal táncol a zene ütemére, miközben vodkát isznak, de van, aki sima narancslével a kezében követi a ritmust. Egy lány kapucsínót kortyolgat, miközben valaki a hideggel dacolva egyenesen egy japán Asahi sört tart a kezében. Sofia ezt is észreveszi.

– Itt aztán van minden.

– Tessék? – kérdezi Viktor.

– Semmi, semmi… Csak nagyon hideg van ma.

– Igen.

– Gyorsan igyunk valamit, hogy felmelegedjünk!

Bejárják az összes helyiséget, hogy megtalálják a kollégákat. Majd az utolsó terembe érnek.

– De hát hol vannak?

– Kik?

– A zenészek, Klara, Raisa meg a többiek.

Viktor megáll az utolsó asztalnál és rámosolyog.

– Nem tudom, talán elmentek aludni. Nem értik meg, hogy a zene szépségét… meg kell ünnepelni! Na gyere, üljünk ide!

Azzal helyet foglalnak, és Sofia megrázza a fejét.

– Nem hiszem el, hogy így átvertél.

– Ha nem lett volna ott a Gestapo, megmondtam volna az igazat, de a KGB főnökasszonya előtt muszáj volt hazudnom.

– Az én kedves Oljám ilyen szigorúnak tűnik neked?

– Még hogy kedves? Egy alezredes, és te vagy a zászlója, a hazája, amit meg kell védenie az idegenektől.

– És kik azok?

– Bármelyik férfi, aki közeledni mer hozzád.

– Komolyan így látod?

– Mindenki ezt mondja.

– Ki mindenki?

– Mindenki, aki játszik valamilyen hangszeren, ismeri őt, és ezáltal téged is. Mindenki szeret téged, mindenki rólad álmodik, téged kíván, legalább annyira, amennyire félnek tőle…

– Ugyan már! – nevet fel Sofia. – Túlzol…

– Esküszöm.

Viktor a szívére teszi a jobb kezét. Sofia mosolyog.

– Nézd, a hazugságod után, hogy mindenki itt van, engem vár és nem hiányozhatok, hogy súlyos sértés lenne, ha nem innék egyet a zenekar tagjaival, már tudom, hogy hazudós vagy. Nem hiszek többet az esküidnek.

– Akkor ígérem!

– Az ígéreteidnek meg pláne…

Viktor térdre ereszkedik.

– Kérlek!

Sofia felnevet.

– És még kevésbé a könyörgésednek! Figyelj, nem hiszek neked, és kész. Na, hozz innom, gyerünk! Legalább elfelejtem a szörnyű viselkedésedet.

Viktor feláll.

– Máris, királynőm. Amit csak parancsolsz!

– Jaj ne, csak ne mondd, hogy királynőm, Dimitrij Osztanov hív így.

– Igen, ez tényleg szörnyű… Igazad van, a legalja.

– Rosszabb, még annál is rosszabb.

– Imádott hercegnőm?

Sofia úgy tesz, mintha elgondolkozna rajta.

– Nem, azt hiszem, így még nem hívott senki, legalábbis ma este…

Viktor sóhajt egy nagyot, és színpadiasan megtörli a homlokát.

– Huh, ezt megúsztam, micsoda mázli, akkor mit hozzak neked, imádott hercegnőm?

– Válassz te, lepj meg valamivel! – Sofia nagyképűnek, válogatósnak és különösen igényesnek tetteti magát. – De tudd meg, hogy az életed múlik a döntéseden, hogy jó vagy rossz koktélt hozol-e nekem!

– Tessék?

– Igen. Vagy békében és boldogan élhetsz tovább, vagy Olja kivégzőosztaga elé kerülsz!

Viktor úgy tesz, mint aki rettenetesen aggódik.

– Akkor nem tévedhetek.

Azzal a legközelebbi pult felé indul.

Sofia egyedül marad, és pihen egy kicsit. Igen, tényleg szükségem egy kis lazításra, ki kell engednem a feszültséget a koncert után. Ha megríkattam Olja őrmestert, azt jelenti, hogy valamit tényleg jól csináltam!

Viktor hamarosan visszatér, lerakja az asztalra a poharát, és Sofiáét a háta mögé rejti.

– Készen állsz? Fogadjunk! Csukd be a szemed, odaadom a poharad, kóstold meg, és ha kitalálod, mit hoztam neked, azt kívánsz tőlem, amit akarsz. De ha eltéveszted, akkor neked kell teljesítened az én kívánságomat…

– Egy feltétellel: a koktélnak, amit hoztál, a hivatalosan ismertek között kell lennie, különben nem ér.

Viktor kihívóan vigyorog.

– Persze hogy köztük van, mégis minek nézel engem? Azt hiszed, becsaplak?

– Biztos vagyok benne, de azért állom a fogadást. Jöhet!

Sofia lehunyja a szemét, és magabiztossággal tölti el az, hogy élete egy korábbi időszakában, amikor még Szicíliában élt és a konzervatóriumban tanult, egy bárban dolgozott, hogy fizesse a számláit. A tulaj, Alfredo, aki odavolt érte, tartott neki egy tanfolyamot, és megtanította, melyik koktélt hogyan kell elkészíteni és felszolgálni, és gyakran játszották ugyanezt a játékot, talán azért, mert Alfredo ezzel az ürüggyel próbálta leitatni, hátha kap egy csókot a megközelíthetetlen Sofiától. A csókot ugyan nem kapta meg, viszont egyik este, amikor a játék során túl sok koktélt döntött le hiába, Alfredónak elvették a jogosítványát.

Sofia felveszi a poharat és inni kezd, lassan kortyolgat csukott szemmel, de Viktor, aki nem bízik benne, a háta mögé áll, és a kezével eltakarja a szemét. Sofia meglepetten összerezzen.

– Nem ér lesni.

– Én nem csalok.

Sofia kicsiket kortyol, ízlelgeti a koktélt, próbálja elkülöníteni a különböző ízeket, mire végre úgy érzi: biztos a dolgában. Hangosan megismétli.

– Szóval van benne barack, alkohol és fagyi. Lehet, hogy „Peach Fashioned”. – Megint belekóstol. – Nem, abban keserű narancs is van, ami keserűvé teszi, meg bourbon, ami egy erősebb likőr, ez viszont nagyon gyenge. Igen, megvan, ez Brandy Rose, ha jól emlékszem, az nem más, mint brandy, barackfagyi és barack.

Megint megkóstolja és elmosolyodik. Igaz, ez lesz az. Már majdnem kimondja, de aztán megtorpan.

– Várj… – Eszébe jut valami, amint pont Alfredótól hallott: a nők általában nem szeretik a túl erős likőröket, ezért jobb nekik a koktélokat bruttal, proseccóval, vagy ami még jobb, ha megengedheti magának a kísérőjük, pezsgővel készíteni. Igaz! Ez nem brandy, hanem pezsgő, azért olyan gyenge. És ez nem fagyi, hanem jégkása. Sofia vigyorog, és egy hosszabbat kortyol. Aztán végül bemondja a megoldást.

– Remek ez a Bellini! Nagyon ízlik.

Viktor elveszi a kezét a szeme elől, és kissé csalódottan ül le vele szemben.

– Hogy csináltad?

– Könnyű volt. Valami finomat és rafináltat akartál hozni, ami ízleni fog nekem, hogy megmenekülj Olja kivégzőosztagától. Úgyhogy biztosra mentél. A Bellini valódi klasszikus. Megúsztad, de elestél a kívánságtól, én kívánok! – Sofia vigyorogva néz rá. – Nyertem, nem? Kitaláltam. Ugye nem tartozol azok közé, akik nem tartják a szavukat?

– Nem, persze hogy megtartom.

Viktor belekortyol a sörébe. Saját magammal toltam ki. Inkább valami Mai Tai vagy Dadaumpa vagy hasonló koktélt kellett volna választanom, azok is hivatalosak, de sosem találta volna ki, és akkor, gondolja Viktor, megnyertem volna a fogadást.

– Készen állsz?

– Mire?

– Hogy beváltsd az ígéreted.

– Itt?

– Igen.

6

Viktor nem hisz a fülének. Nem kérheti ezt, pont ezt… Nem is tudta, hogy a Russian Diamondban van zongora, hogy csinálta?

Sofia leül a zongoraszékre, elrendezi a szoknyáját, aztán jókedvűen, anélkül, hogy bármi elkerülné a figyelmét, feltűri meleg, testhezálló, kék gyapjúruhája ujját, amelyet a koncert után vett át az öltözőben. Mint egy rossz kamionos, feltűri az alkarjáig, majd Viktorra kacsint.

– Én elkezdem, te gyere utánam!

Azzal játszani kezdi a Honky Tonk Train Bluest, a boogiewoogie hangja szétterjed a bárban, és magára vonja mindenkinek a figyelmét. Sofia olyan lendülettel és hévvel játszik, hogy Viktor komolyan zavarba jön; hegedűje a vállán fekszik, próbálja tartani az ütemet a vonóval, jobb lábával dobol hozzá, hogy követni tudja a zongorát, de ez a megszállott bolond, a vastag pulóver, a rövid szakállába csorgó izzadságcseppek, mintha minden összeesküdött volna ellene. Mindent belead, de Sofia ujjai száguldanak a billentyűkön, majd néha lassít, vidáman rámosolyog, a fejét mozgatja, egy ütemre játszik vele, és úgy tűnik, a közönség is igazán értékeli az előadást. Valaki szerzett egy gitárt, egy másik egy csörgődobot, a többiek a poharaikon ütik a ritmust, vagy bármi máson, amit csak találnak és ami hangot ad ki, vagy még rosszabb, gondolja Viktor, ami zajt csap. Végül egy rögtönzött zenekar alakul, amelyhez az egész vendégsereg csatlakozik. Valaki ismeri a szöveget, és énekelni kezd. Viktor szenved, de kitart, rendíthetetlenül játszik, majd az utolsó akkorddal befejezi élete legrosszabb előadását, miközben Sofia keze végigcsúszik a nyolcvannyolc billentyűn, és úgy zárja le a Honky Tonk Train Bluest, hogy azt Keith Emerson is megirigyelhetné.

A közönség megtapsolja a két zenészt, akik olyan műsort adtak, mint az egyik legjobb bárzongorista páros.

Sofia nevet:

– Van jövőnk!

Viktor is, ahogy legyőzte a zavarát, végül jól szórakozott.

– Na igen… és micsoda páros!

Így miután begyűjtötték a gratulációkat, visszatérnek az asztalukhoz.

Sofia a nagy faliórára pillant.

– Ideje menni.

– Igen, későre jár.

Belebújnak a kabátjukba és kilépnek a bárból.

– Kutya hideg van…

– Igen, igaz.

Szerencsére Viktor meglát egy taxit, és gyorsan leinti.

– Mázlink van.

– Mert álltuk a sarat?

Sofia felnevet:

– Nem, mert találtunk taxit!

Viktor bólint.

– Igen, te viccelsz… De én nem hittem, hogy sikerülni fog, tudod, azt hittem, le fogok blokkolni, még sosem játszottam kotta nélkül.

– Pedig jól tudtál követni.

– Azt mondod? Az elején éppenhogy…

– Igen, de utána a szívedre bíztad magad, és belejöttél.

Viktor Sofiára néz. Milyen szívesen vetné inkább rá magát, hogy lecsillapítsa az adrenalint, ami még mindig forr benne, vagy talán a sörtől van, hogy még kívánatosabbnak tűnik.

– Igen, később már jobban ment.

A taxi megáll Olja háza előtt.

Sofia kajánul Viktorra néz:

– És mi lett volna a te kívánságod?

Viktor szeretné megmondani az igazat.

Sofia erősködik.

– Na, ha te nyered a fogadást, mit kellett volna tennem?

Viktor úgy dönt, minimálisra csökkenti a kívánságát.

– Eljönni velem vacsorázni.

Sofia nevetve vállat von.

– Csak ennyi? – Kiszáll a taxiból. – Olyan jól rögtönöztél, hogy megérdemled. Holnap este?

Viktor nem hisz a fülének; valójában lenne egy fontos megbeszélése egy lehetséges turnéval kapcsolatban, de fél, hogy nem lesz másik alkalom. Sofia észreveszi rajta a pillanatnyi bizonytalanságot.

– Vagy vacsora helyett szeretnél megint a Diamondban játszani?

Viktor felnevet:

– A holnap este kitűnő. Fél kilencre itt vagyok érted.

– Délután órám van, legyen kilenc. – És Sofia válaszra sem várva eltűnik a kapu mögött.

7

Sofia igyekszik úgy kinyitni a bejárati ajtót, hogy ne csapjon zajt, majd becsukja maga után, és nekidől az ajtónak. A Nikiforova utcán lévő csinos lakás, amely gyakorlatilag a Nebesnyj Zamok étteremmel szemben helyezkedik el, ahol Sofia és Olja ettek már néhányszor, félhomályban úszik. A nem teljesen összehúzott, nehéz függönyök között kívülről beszűrődik az utcai lámpák fénye, és megvilágítja a nappalinak azt a részét, ahol a zongora áll a nagy könyvespolc előtt. A többi sötétbe burkolózik. Jól szórakozott ma este. Örül, hogy itt van Pervomajszkij Rajonban, Olja szülővárosában, Oljánál, aki egészen a kezdetektől a zongoratanárnője volt. Moszkva túlzottan… túlzottan szokványos volt, ez az. Olyan volt, mint Róma, hidegebb kiadásban. Olyan volt, mint a múltja, az élete, amivel nem akart számot vetni. Ezért aztán Olja és ő ideköltöztek. Itt minden tetszik neki, a házak, az üzletek, a két újságárus, akik örökké háborúban állnak egymással, a kis forgalom, a belváros épületei és a vidék fakunyhói. Meg aztán a zeneiskola, a kis tanítványai, Elizaveta, akiből nagyszerű zongorista válhat. Meg aztán itt van Viktor. Viktor érdekes, jóképű, jól játszik, persze a Honky Tonk Train Bluesban többet is nyújthatott volna. De szép a mosolya, a szeme, a keze, szimpatikus, szellemes, udvarias.

Sofia magában mosolyog: talán a nyolc hónapnyi önmegtartóztatás mondatja ezt veled? Nekünk, nőknek miért nem lehetnek elvonási tüneteink? Ha egy nő szeretkezni akar, azt már rossz fajtának tartják. Talán jobb, ha iszom egy teát, gondolja Sofia. Ezen holnap is gondolkodhatok. Elvégre holnap is van nap. Rosella O’Hara jut eszébe, aki annyira hitt a holnapban, és elmosolyodik. Aztán Ornella Vanoni dala ugrik be neki, majd dúdolni kezdi a Domani è un altro giorno, si vedrà{5} című számot.

Sofia felkapcsolja a villanyt, és hátrahőköl.

–Te jó ég! Halálra rémítettél! Mit csinálsz itt?

Olja az asztalnál ül, nem vette észre a sötétben.

– Vártalak.

– Nem kellett volna, már nagylány vagyok, hazatalálok.

– De el is tudsz tévedni, ha akarsz.

Sofia úgy dönt, ráhagyja.

– Kérsz egy teát? Főzök magamnak is.

– Igen, köszönöm.

Sofia vizet tölt egy edénybe, aztán meggyújtja a gázt, jön-megy a konyhában, csészéket vesz elő, kistányért, néhány teasüteményt, vajat, cukrot, két szalvétát, és mindet a konyha közepén álló tömör faasztalra teszi. Kinyitja a hűtő fölötti kis intarziás szekrényke ajtaját.

– Milyen teát kérsz?

– Milyen van?

– Antioxidáns, tisztító, nyugtató, karcsúsító, édeskömény és erdei gyümölcs – fordul mosolyogva Olja felé. – Van minden.

– Olyat, amilyet te iszol.

– Remek.

Nemsokára már egymással szemben ülnek. Sofia az erdeigyümölcs-tea zacskóját lóbálja a teáskannában, majd kitölti a csészékbe. Aztán Olja felé tolja a cukrot, ő pedig vesz magának egy vajas süteményt.

– Nagyon finom ez a Walkers keksz. – Beleharap, miközben a csomagolást forgatja a kezében. – Ráadásul ebben a piros skótkockás dobozban! Nem tudok neki ellenállni, legszívesebben felfalnám az egészet.

– Ellen kell állni. Jól érezted magad? Jó volt a kollégáiddal?

Sofia belekortyol a teába, majd leteszi a csészét a csészealjra.

– Nem is voltak ott, az egészet Viktor találta ki, senki más nem volt ott.

Olja egy pillanatra lehunyja a szemét, és halvány mosolyra húzza a száját, majd újra elkomolyodik.

– Jól érzed magad itt, Pervomajszkij Rajonban?

– Nagyon is. Minden nagyon tetszik itt. Épp erre gondoltam az előbb.

– Viktor is tetszik?

Sofia Oljára emeli a tekintetét. A két nő egy darabig farkasszemet néz egymással, aztán Olja töri meg a csendet.

– Gyakran látlak titeket viccelődni és nevetgélni a próbákon.

– Tényleg? Nekem úgy tűnt, mindenkivel jókat nevetgélek…

– De főleg vele.

Sofia lassan kortyolgatja a teát. Olja lassan kevergeti a sajátját.

– Tudod, mit mondott mindig nekem a nagyapám? Ha kellemesen elviccelődsz egy férfival, aki megnevettet, folytasd csak, lehet, hogy hozzámész feleségül. De hagyd abba rögtön, ha már férjnél vagy, mert különben túl késő lesz, legalábbis ha nem akarsz újból megházasodni.

– Jó fej lehetett a nagyapád.

– Az volt. De csak egyszer házasodott meg.

– Szerencséje volt.

– Nem. Mindig csak a nagymamámmal viccelődött. – Olja feláll. – Na, én megyek aludni. Régen beszéltél a férjeddel?

– Azóta nem, hogy ideköltöztem hozzád nyolc hónapja. Csak néhány üzenetet váltottunk. Így döntöttünk.

– És Tancredivel?

– Tancredinek a számát sem tudom, se az e-mail-címét, semmit. Még ha akarnám, se tudnám elérni.

Olja bólint.

– Jó. Nem marad más hátra, mint egy kis rendet tenni, és eldönteni, mit csináljunk a következő években.

– Mit szeretnél?

– Azt, amit te. Nem rejtem véka alá, hogy szívesen elkísérnélek koncertezni a világ körül, de emlékeztetnelek kell rá, hogy van egy férjed, hogy is mondjam… függőben.

Sofia bosszús lesz.

– Nem értem, mi nők, miért nem vágyhatunk egy kis szexre.

– Hogy jön ez ide?

– Sehogy, de ha érdeklődést mutatunk, már ribancnak neveznek. Szinte minden nő szeret szexelni, de úgy kell tennünk, mintha nem így lenne.

Olja megérti, hogy a helyzet bonyolultabb, mint gondolta.

– Nekünk, nőknek van egy kiváltságunk, ami a férfiaknak nincs, ami különlegessé tesz minket és kivételessé: gyereket tudunk szülni. Nekem nem volt ilyen szerencsém, de téged négyéves korodban vettelek a szárnyaim alá. Te voltál az én kislányom. Azt hiszem, még szebb lett volna, ha én hozlak világra, de így is nagyon szeretlek, el sem tudom képzelni, mit jelenthet anyának lenni… És sosem fogom megtudni. De te igen. Te még megtudhatod, előtted az egész élet, hogy kiteljesedj.

– Hogy kiteljesedjek?

– Egy nő akkor válik teljessé, amikor világra hozza a gyermekét. Akkor csoda történik, a teremtés csodája. Szerintem ez az abszolút legszebb dolog, szebb, mint a világ összes szimfóniáját eljátszani egy pillanat alatt. – Sofia hallgat. Olja odalép hozzá, és megsimogatja. – Bocsáss meg, ha kicsit elragadtattam magam. Nagyon fájt, hogy nem lehetett gyerekem, és nem szeretném, ha veled is ez történne. Egyszer láttam egy filmet Antonio Ligabuéről, a festőről. Le akart festeni egy nőt, de egyszer csak megállt, ránézett a modellre, és azt mondta neki: „Gyereket vársz”. „Honnan tudod?” kérdezte a nő meglepetten. „A szépséged ragyogása elárulta nekem”. Őrült festő volt, de látta ezt a ragyogást. – Azzal Olja elindul az előszoba felé, de mielőtt kimenne a konyhából, hátrafordul, és Sofiára mosolyog. – Ja, majdnem elfelejtettem… Klara és Raisa üdvözölnek. Találkoztam velük hazafelé, ide mentek a pizzériába a többi zenésszel.

8

Tancredi felveszi az öltöző asztaláról a búvármaszkot, a pipát és a békauszonyt. Már átöltözött fürdőruhába, és fogott egy nagy fürdőlepedőt. Ma a nap nem süt túl erősen, és a hőmérséklet pont ideális. Nem sokkal később alámerül a kékségbe. Narancssárga jelzőbólyája a felszínen lebeg, miközben Tancredi apró rúgásokkal a mélybe ereszkedik. Szüksége van rá, hogy belefeledkezzen valamibe. Lassan úszik a part mentén. Szinte rögtön körülveszik a színes szalonkahalak, amelyek kíváncsian úszkálnak körülötte, néhány csikóhallal együtt. Nem messze egy nagy teknős komótosan úszik előre. Tancredi mélyre lemerül, egy darabig a teknős mellett halad, aztán felúszik, hogy levegőt vegyen. A felszínen marad, de továbbra is lefelé nézelődik, nyugodtan. Minden alkalommal, amikor körülöleli a tenger, egy kicsivel jobban érzi magát. Néhány percig úgy tűnik neki, mintha megbékélne, mintha sikerülne így élnie, félig. De ez csak illúzió, amely nem tart tovább, mint amíg pár gyönyörű trópusi hal elúszik mellette. Nem lehet fél életet élni, ha az ember már átélte valakivel a teljességet. A másik fél mindig hiányozni fog. A lelki társak végül mindig megtalálják egymást, mert ugyanott van a búvóhelyük, írta Robert Brault. Ez az idézet mindig megfogta.

Rejtőzködünk, Sofia. És talán csak arra várunk, hogy az egyikünk megtalálja a másikat, mint amikor gyerekek voltunk és bújócskáztunk. Mert te vagy a zár, amelybe beleillenek a kulcsaim, és nálad vannak a kulcsok, amelyek az én záraimat nyitják. Ez biztos. Nem tehetek ellene semmit.

Később kifekszik egy nagy törölközőre a parton, hogy megszáradjon. Lehetséges, hogy sosem találkoztam olyan nővel, mint ő? Lehetséges, hogy ennyire egyedi? Miért nincs alternatíva számomra? Ha elhagy bennünket valaki, akit nagyon szeretünk, az egyetlen módja, hogy hűek maradjunk hozzá, ha egyedül maradunk. Azt hiszem, így van. Bármelyik nővel, akivel találkozhatnék, csak elárulnám, amit iránta érzek. Iránta, aki annyira valós, még akkor is, ha nincs velem.

Tancredi feltápászkodik, fogja a törölközőt, és elindul a villa felé. A vízmosta parton sétál vissza a sziget csúcsáról. A hullámok kifutnak a homokra, majd rögtön visszahúzódnak. Akárcsak egy futó csók. A tenger folyamatosan csókolgatja a partot, akkor is, ha az mindig visszautasítja őt. De ez nem érdekli a tengert, kitart az örökkévalóságig. Mint én veled. Aztán eszébe jut az a nap, amikor pontosan ott voltak, ahol ő most.

A natúrvászon asztali futóval, színes evőeszközökkel és poharakkal megterített asztalon mindenféle gyümölcsökkel megrakodott kosarak sorakoznak. Kenyérgyümölcs, kókuszdió, mangó, banán, papaja, guave, avokádó, marakuja, dinnye, dzsekfrút, jávai alma és jávai szilva, csillaggyümölcs, ananász, narancs és grépfrút. Akárcsak egy trópusi szivárvány.

A csészék és poharak melletti kancsókban gyümölcslevek és víz. Mellettük fehér pamutkosárban teljes kiőrlésű kenyerek, néhány pirítós és kisebb, puha, fehér kenyerek, aztán egy kancsó tej, egy termosz meleg kávéval, egy tányéron vaj, és kis tálakban különböző lekvárok.

A könnyű, világos függönyök táncolnak a reggeli szellőben. Tancredi és Sofia egymással szemben ülnek és egymásra mosolyognak, miközben a férfi gyömbéres répalevet tölt Sofiának.

– Köszönöm.

Sofia megissza, majd megken egy szelet kenyeret vajjal, aztán erdeigyümölcs-lekvárt tesz rá.

Tancredi tölt magának egy kis kávét, egy csepp tejjel ízesíti, majd felhajtja.

– Szívesen sétálnék egyet, van kedved?

– Persze – feleli Sofia.

Nemsokára már a parton vannak, a nap magasan áll, az árnyak a vízen csillogó kis tükröknek tűnnek. A szél megerősödött, felborzolja a hullámokat. Tancredi megáll. Egy pillanat az egész. Kicsit nekifut, majd belerúg a vízbe, mire ezernyi apró csepp száll a levegőbe, és eltalálják Sofiát, aki hátrafordul.

– Hé! – nevet, és ő is belerúg a vízbe, de úgy, hogy Tancredi csuromvizes lesz. A következő pillanatban már kergetőznek, amíg Tancredi be nem éri Sofiát. Megfogja a derekánál, és megállítja.

Sofia hátrafordul és ránéz.

– Na, tessék… ez az – mondja Tancredi.

– Mi?

– Ez. Ez a könnyedség. – Sofia hallgat. Tancredi folytatja. – Ez az egyszerűség, amivel az ember megéli a pillanatot, anélkül, hogy bármi másra gondolna… csak nézni egymást, anélkül, hogy csók vagy más kellene, így maradni… és jól érezni magunkat. Már olyan régen nem éreztem ezt.

– Egyszer olvastam egy idézetet, amit sosem felejtek el. Az angyalok azért tudnak repülni, mert könnyedén veszik az életet. – Sofia elindul Tancredi előtt.

Tancredi elmosolyodik.

– Ez tetszik.

– Az idézet?

– Az, ahogyan veled érzem magam.

Sofia nem szól semmit. A férfi meggyorsítja a lépteit, és utoléri Sofiát.

– Meg kéne nézned néhány filmet, ami a boldogságról szól – mondja Sofia.

– Oké. Nem tudtam, hogy filmkritikus is vagy. Szóval, melyikkel kezdjem?

– Például ott van a Lesz ez még így se. Melvilnek, a főszereplőnek szörnyű természete van, mint neked. Jack Nicholson játssza. Romantikus regényeket ír, kismillió rögeszméje van, és allergiás minden emberi kapcsolatra.

– De hát én nem vagyok ilyen.

– Igaz… nem vagy író!

– Nem, nem vagyok ilyen elviselhetetlen, ugye…

– Persze hogy az vagy – nevet Sofia. – Szóval aztán megismerkedik Carollal, az elején folyton veszekednek, és nem értik meg egymást, de a fickó végül szerelmes lesz, és megtanulja, milyen boldogság megosztani valamit a másikkal.

– Akkor jó, így már tetszik. Ez igaz, én is ilyen vagyok.

Sofia ránéz.

– Szóval megváltoztál?

– Meg én.

Tovább sétálnak a parton, és néha finoman oldalba lökdösik egymást, mint a cinkostársak, akik évszázadok óta ismerik és szeretik egymást, és tudnak együtt bolondozni. Könnyedén.

Majd újra a jelenben találja magát, csendben, ugyanazon a szigeten, ezzel az emlékkel, amely olyan erős és éles, hogy szinte azt érzi, ha megfordul, ott találja Sofiát, és úgy tűnik, mintha az a szépséges pillanat csak pár napja lett volna.

Vannak dolgok, amelyek annyira szépek vagy annyira csúnyák, hogy sosem felejted el őket. Néha egészen egyszerű dolgok ezek, mások számára teljesen jelentéktelenek, de számodra a mindenséget jelentik. Néha nagyobb dolgokat is elfelejtesz, de ezek valami különös oknál fogva egész életeden át elkísérnek, és sosem szabadulsz tőlük.

9

A nap nyugodtan telik. Sofia derűsen viccelődik és nevetgél, miközben órát tart a tanítványainak. Elizaveta egyenesen az előző esti koncertből próbál meg eljátszani egy részt.

– Túlságosan előreszaladsz. Ez túl korai, túl nehéz neked.

– Már bocs, de te is eljátszottad. Én meg olyan vagyok, mint te, nem?

Ebben a pillanatban lép be Olja, aki nem tudja megállni, hogy közbeszóljon.

– Jól nézünk ki… Még egy van belőle, egy Sofia2!

Elizaveta a zongoránál ül, kíváncsian nézi ezt a nőt, és reméli, hogy ezúttal nem fakad sírva.

– Jó napot, tanárnő! – köszönnek a többiek kórusban.

Sofia Elizavetára mosolyog.

– Na, siess haza, mára befejeztük.

Elizaveta elszalad, Sofia pedig a télikabátjáért indul.

– Micsoda megtiszteltetés, mit csinálsz itt?

– A te szépséges koncerted kellett hozzá, hogy három év után újra átlépjem ennek az iskolának a kapuját, mióta nem tanítok itt. Együtt ebédelünk, vagy más dolgod van? – kérdezi Olja.

– Nem, nem, szabad vagyok.

Olja megkönnyebbülten sóhajt.

– Mázli, azt hittem, nem ereszti el a zsákmányát.

– Viktor? Apropó… – mosolyog Sofia, miközben belebújik a kabátjába. – Este értem jön. – Azzal huncut pillantással kilép a teremből.

Olja rögtön a sarkában van.

– Nem lehet lerázni?

– Csak együtt vacsorázunk.

– A tegnap estét is együtt töltöttétek, ráadásul egy trükkel…

– Na és? Hogy jön ez ide? – fordul hát Sofia meglepetten.

– Igenis idejön… Ez olyan, mintha megengedted volna neki, hogy hazudjon, teljes cinkosságról biztosítottad, szabad kezet adtál neki.

– Ugyan már, Olja! Túlzásba esel. Egy szórakozóhelyen voltunk ezer másik emberrel! Jól éreztük magunkat, még játszottunk is…

– Játszottatok?

– Igen, egy tévéműsor zenéjét, amit nemrég láttam újra, Odeon volt a címe, valami feldolgozás, talán te még láttad az eredetit a hetvenes években, akkor ment.

– Azt akarod mondani, hogy öreg vagyok?

– Amikor ilyeneket mondasz, igen.

– És mit játszottatok?

– A Honky Tonk Train Blues-t Keith Emersontól.

– Sosem hallottam.

– Látod? Öreg vagy.

Belépnek a zeneiskola nagy étkezőjébe. Oljának többen köszönnek és kedvesen mosolyognak rá, bár már egy ideje nem dolgozik itt. Aztán egy darab papírt nyújt át Sofiának.

– Tessék, az öregasszony hozott neked egy étkezési utalványt.

– Mégsem vagy olyan öreg, ha eszedbe jutott!

Beállnak a sorba. Állnak ott nők, fiatal lányok, férfiak, mindenféle népek, akik a nagy Redakcija szerkesztőségi központban dolgoznak; itt van a rádió, a helyi tévé, és persze a zeneiskola a gyerekeknek. Sofia fog egy tálcát és Oljának adja, aztán ráteszik az evőeszközöket, poharakat, a celofánba csomagolt kis nareznoj batonokat{6} és a szalvétát.

– A vicctől eltekintve – aggódik komolyan Olja –, nem gondolod, hogy túl sok reménnyel kecsegteted? Illúziókba ringatod…

Sofia kezdi felhúzni magát. Hát már egy kicsit flörtölni sem lehet? Kicsit szórakozni, kikapcsolódni? De látja, hogy Olja nincs vele egy hullámhosszon, ezért próbál kedvesen válaszolni.

– Nem, ne izgulj, minden rendben, csak egy kedves, szimpatikus kolléga, ennyi.

– És odavan érted.

– Lehet, de olyan fontos ez? Nem nyaralni megyünk, vagy új életet kezdeni egy másik városban. Csak vacsorázni. Egy vacsora és kész. Mindenki szokott vacsorázni, nem kell ezen ennyit izgulni.

A sor közben halad. Sofia és Olja kiszolgálják magukat, vesznek a táljukra egy kis felvágottat meg golubcit, azaz töltött káposztát. Olja pelmenyit is vesz, ami hússal vagy zöldséggel töltött derelye, Sofia pedig blinit választ, tejfölös, lazacos palacsintát.

– Engem nem érdekel a világ – folytatja Olja. – Te vagy nekem, és engem csak te érdekelsz.

Ez igaz, gondolja Sofia. Ezt nem vettem figyelembe. Neki csak én vagyok.

Olja rámosolyog.

– Nekem nem kell kikapcsolódás. És csak veled viccelődöm.

– És csak velem veszekszel…

– Igazad van, bocs.

Úgy tűnik, helyreállt a béke. Csendben haladnak tovább a sorban. Olja választ egy levest fasírttal és galuskával, Sofia pedig néhány pirozskit. Imádja ezt a marhahúsos batyut. Úgy döntenek, hogy a desszertet kihagyják, mert nincsen Sofia kedvence, az almás sütemény. Még két üveg vizet vesznek, majd leülnek, és hozzálátnak az evéshez. Olja megkóstolja az első falatot. Lassan rágni kezdi.

– Meg kell hagyni, hogy még mindig jól főznek, pont, amilyenre emlékszem. De a tányérok katasztrofálisak, nézd meg, mind csorba. Na, ezek felett tényleg eljárt az idő.

A kis tanítványokról beszélgetnek, más nagyszerű zenészekről, de Viktor Uraszovról nem esik több szó, semmilyen szempontból.

Olja beül Sofia délutáni óráira, majd amikor véget ér a tanítás, Sofia becsukja az ajtót. Olja ekkor egy kottát tesz a zongorára.

– Ez járt ma a fejemben, szeretném újra hallani.

– Pjotr Iljics Csajkovszkij Első, b-moll zongoraverseny, op. 23. Látom, büntetni akarsz. Értem, ez a taktikád, ki akarsz készíteni, hogy este ne legyen erőm elmenni. De nem dőlök be neked – vonja fel a szemöldökét Sofia.

Olja végre megenged magának egy őszinte kacajt.

– Nem, dehogy, csak szeretnék kicsit elérzékenyülni.

Erre Sofia megfordul a zongoraszéken, megigazítja a kottát, és játszani kezd. A következő fél órában Olja úgy érzi, újra gyerek lett, eszébe jut az anyja és a nagyanyja, ahogy a zongoraórákra kísérik. A régi utcák, a sok ló, amelyek főleg élelmiszert szállítottak. A pecserszkai Barlám-templom, ahol először játszott, és amelyből mára már csak romok maradtak. Aztán az érkezés Moszkvába, a beiratkozás a konzervatóriumba, az órák a szigorú Vorobev professzorral, az iskolai barátnői, Klavdija és Ljudmila. És a kijáratnál az a fiatal fiú, azzal a felejthetetlen mosolyával, Radoszlav, aki Olaszországba vitte. Közben Sofia csak játssza tovább a magával ragadó darabot, amelyet olyan nehéz előadni, mert olyan magas szintű technikai tudást, virtuozitást és fizikai állóképességet kíván a szólistától. Ez a mű a befutott zongoristák kedvenc darabja volt, kiváltképp Vladimir Horowitzé, aki ezzel debütált sikeresen Amerikában, a Carnegie Hallban, apósának, Arturo Toscanininek a vezénylete alatt. A hangok abba az évbe repítik vissza Olját, amikor zenetanár lett: az első naphoz, amikor belépett az osztályterembe, az első tanítványaihoz, és köztük épp a kis Sofiához, aki a legszebb, legrokonszenvesebb, legfegyelmezettebb és legönfejűbb volt. És amikor Sofia elkezdi allegro con fuoco{7} tempóban a harmadik tételt b-mollban – amely egy táncos, vehemens ritmusú, tipikus Danse Russe –, azzal az összetett zongorista virtuozitással, Oljának eszébe jut, milyen volt kislányként, áttört, világos pamutruhában és fehér selyemblúzban, amelyeket maga választott ki gondosan, hogy jó hatást gyakoroljon a tanárra, de persze erre nem volt szükség. Elég volt hallani, ahogy játszik.

– Milyen voltam?

– Nagyszerű, még ha a negyedik oldalon annál a résznél lassítottál is egy kicsit, talán egy nyolcad hanggal több volt.

– Nem igaz, az a nyolcad hang ott van a kottában.

Olja igyekszik észrevétlenül elfordulni, kivesz egy zsebkendőt a táskájából, és gyorsan megtörli a szemét.

– Igazad van, ott van az a nyolcad hang, neked semmi nem kerüli el a figyelmedet.

Sofia felnevet.

– Nem, tényleg semmi, de szerintem te allergiás vagy a játékomra. Ne mondd, hogy komolyan sírsz!

10

Ahogy Sofia hazaér, frenetikus takarításba kezd. Mindent kipakol a konyhában, a poharakat a kredencből, a tányérokat, tálcákat, csészéket, alátéteket, idegesen letörli a port egy nedves kendővel, majd észreveszi, hogy a polcok még egy kicsit porosak, úgyhogy még egyszer átmegy rajtuk a ronggyal, megnézi fénnyel szemben, és ellenőrzi, hogy már jó-e. Kivesz néhány üveg bort a tartóból, és azokat is letörli. Kiegyenesít egy képet, eltesz néhány papírt és magazint az asztalról, összehajtogat két tiszta törölközőt, és beteszi őket a tévé alatti fiókba. Hihetetlen precizitással visszarak mindent a helyére, aztán a ruhásszekrényhez lép. Kiveszi a pulóvereket és az ágyra dobja, úgy dönt, megszabadul a világoszöld pöttyöstől és attól az érintetlen barnától, amelyet sosem hordott, mert sosem tetszett neki. Aztán rendet rak a fehérneműs fiókokban is, a harisnyák és hálóingek között, majd rátér a sálakra és a kesztyűkre, és innen is szanál néhány sosem hordott darabot, vagy amit túl sokat is hordott, és már szinte teljesen elnyűtt. Elmosolyodik. Olvasta valahol, hogy a nők nagyrésze a ruháinak kevesebb mint a felét hordja, miközben ugyanez a férfiaknak csak az egyötödére igaz. De miért csinálom ezt? Mert ideges vagyok. Mert ez az első randim egy férfival nyolc hónapja. Mert már nincs is kedvem elmenni, de nem akarok igazat adni Oljának. És különben is, csak szórakozni akarok, nincs semmi más hátsó szándékom… Vagy talán szeretném nőnek érezni magam? Az biztos, hogy mocskosnak érzem magam… de csak a portól. Tüsszent is egyet, majd úgy dönt, lezuhanyzik. Azonban amikor belép a fürdőszobába, rájön, hogy sietnie kell. Már nyolc óra van, és egy óra múlva megérkezik Viktor. Viktor, aki egész jól hegedül, Viktor, a jóképű, kedves, figyelmes, jókedvű pasi, aki azonban nem teljesen kiismerhető.

Ezt Oljának is megemlítette a délután folyamán.

– Van valami Viktorban, ami nem világos nekem…

– Mi nem világos? Le akar fektetni, a napnál is világosabb.

– Ugyan, ne beszélj így, mindig le akarsz rángatni a földre!

– Ő meg az ágyra.

Sofia elküldte Olját melegebb éghajlatra.

– Túl szépnek látsz engem, vagy rosszabb, mindenben a rosszat és a romlottat látod. Nem tölthetünk egyszerűen egy kis időt együtt, mint barátok? Egy férfi és egy nő nem lehetnek barátok anélkül, hogy a pasi a nőre vetné magát?

– Vagy a nő a pasira! – nevetett fel Olja.

– Nem az esetem.

– Nem ítélnélek el emiatt, csak azt mondom, hogy mindent tudatosan és lelkiismerettel kell csinálni, csak ennyit kérek tőled. Nem szeretem, ha valaki azt mondja: „Nem gondoltam volna, eszembe sem jutott…” Te hitegeted, de ha nem akarod, hogy legyen köztetek valami, akkor jobb, ha békén hagyod. Mert amikor először megharap a kígyó, az az ő hibája, de amikor másodszor, az már a tiéd.

– Hát ezt meg hol hallottad? És amúgy mikor harapott meg engem a kígyó?

– Ezt is nagyapám mondta, amikor „csak” a nagyanyámmal tréfálkozott. Viktor megharapott téged, de még hogy, tegnap, amikor elcsalt a pubba.

Sofia bevonult a szobájába. Nem sokkal később elmúlt a haragja, és még el is nevette magát. Még anyámmal sem vitatkoztam ilyesmiről. Lehet, hogy Olja jobban szeret, mint az anyám. Ami azt illeti, Grazia, Sofia anyja mindig is kicsit önző volt. Még ha szerette is őt kiskorában, sosem mutatta ki.