Tutsek Anna

Cilike rövid ruhában

Olcsó eKönyvtár

Klasszikusok ekönyvben a legjobb áron

olcsoekonyvtar.hu

Tartalom

I. Kárbaveszett fáradság.

I. Kiránduláson.

III. Egy csibecomb és két fiatal ember.

IV. Az egér.

V. Rózsaszinű levelek.

VI. A fekete szemöldök.

VII. A nagy L.

VIII. Vendégszereplés.

IX. Egy kis felsülés.

X. Jó vásár.

XI. Baleset.

XII. A majális.

XIII. Cilike a rendőrségen.

XIV. Cilike Somkuton.

XV. Párnaharc.

XVI. A vasuti betörő.

XVII. Cilike mint kisértet.

XVIII. Egy el nem táncolt négyes.

XIX. Cilike vőlegénye.

XX. Leánygyülés.

XXI. Az ideál.

XXII. A prológ.

XXIII. Az első házi bál.

XXIV. Nagymosás napján.

XXV. Csalódások.

XXVI. Cilike búcsuzik.

I.
Kárbaveszett fáradság.

Ismertem egyszer egy kis leányt…

Talán te is ismerted, te is, meg te is, de nem úgy mint én.

Ha behúnyom a szememet, most is látom.

Ime…

Szép? Nem, azt nem lehet mondani. De nem is csunya. A szeme fekete, a haja szőke, az arca piros, az orrocskája − az bizony fitos.

Néha olyan vidám és jókedvű, hogy nem fér a bőrébe. Néha bánatos és szomorú, tele világfájdalommal, mint egy macska, akinek az orrára koppintottak. Szokott duzzogni és heveskedni, de tud jó és nagylelkű lenni. Szeret tanúlni, tele van ambicióval és lelkesedéssel, buzgalommal, aztán néha, csupa buzgóságból olyan ügyetlenségeket és csacsiságokat követ el, hogy még ő maga is megbámúlja.

Szóval egy olyan kis leány, akivel mindig történik valami.

Igaz, azt elfelejtettem megmondani, hogy egy kicsit hiú is volt.

Már amennyire kis lányok hiúk tudnak lenni.

Cilikének hívták.

Istenem, milyen szerencsétlen volt a neve miatt!

Az igaz, hogy a két öccse, Gyuri és Palkó − jaj, milyen két haszontalan, vásott fickó volt − elhitették véle, hogy csak a macskákat hívják Cilinek.

Nem is szólították a nevén, csak egyszerüen úgy hívták: Miau.

Ezért néha verekedésre is kerűlt a sor, de persze mindig Cilike húzta a rövidebbet.

Viszont azonban, ha egy gomb leszakadt a Gyuri ruhájáról, vagy a Palkó kabátján tátongott egy olyan minőségű szakadás, amelyről célszerűbbnek gondolta, ha a mama nem tud semmit róla, akkor Ceciliának szólítgatták Cilikét, kérlelték, simogatták s szent fogadalmat tettek, hogy soha többet nem mondják neki: Miau!

És Cilike, aki olyan nagylelkű volt, mint egy középkori lovag, mindent elhitt, mindent megbocsátott és készséggel varrta fel a leszakadt gombokat és foltozta meg a hatalmas szakadásokat.

Persze a fogadalom is csak addig tartott, ameddig a gombfölvarrás.

− Cecilia, milyen furcsa arcod van neked ma! − rikoltott Gyuri, fürkészőleg tekintve a Cilike arcába.

− Olyan vagy éppen, mint egy csi − mint egy csikó, − akarta mondani Palkó, de tekintettel arra, hogy Cilike éppen most fűzte be a cérnát a tűbe, azt mondta: − mint egy csinos veréb!

Ez a hasonlat ugyan szörnyű ostoba volt, de Palkó azzal nem törődött, Cilike meg kedvesen mosolygott.

Haja, az ő szőke, sima, selymes puha haja, amely annyi bánatot okozott neki, most úgy illeszkedett fejére, homloka körűl, ahogy mindig szerette volna, amiről mindig ábrándozott.

A többi leánynak az iskolában, − igaz hogy csak a nagyobbaknak − szép apró fürtökben göndörödött a hajuk a homlokukba.

És ezek a fürtöcskék olyan szépen, engedelmesen illeszkedtek oda; némelyiknek még könnyű kis hajhálóval is le volt szorítva.

Az ő haja pedig, oh Istenem, az oly csunyán lapult oda a homlokához! Anyuska soha sem engedte, hogy fölsüsse. Meg aztán az utcán mikor ment, a legcsekélyebb szellő lengésére rendetlenül libegett-lobogott… Oh, szegény Cilike úgy búsúlt mindezért!

De most végre segíteni tudott ezen a kellemetlen dolgon, anélkűl, hogy anyuska tilalma ellenére, forró vassal sütötte volna föl a haját.

Egyik osztálytársnője és legjobb barátnője, Kende Iluska tanította meg reá.

Egy kis cukros vízzel megnedvesítette a homlokába csüngő rövid hajfürtöket, dróthajtűre csavarta s úgy hagyta, míg megszáradt.

Mikor kihúzta a hajtűt belőle, szép göndör volt a haja, mint a bárány szőre.

Neki legalább szörnyen tetszett.

Azt persze nem látta meg, hogy olyan kócos lett a haja, mint a szösz.

De a két fiú észrevette a furcsa változást Cilike arcán s amint a gomb föl volt varrva, vad hahotával kezdtek ugrálni körülötte s Palkó még egy pár bukfencet is vetett annak örömére, hogy: Cecilia nagysám éppen olyan most, mint egy mopszli!

− Mit tudtok ti ehez! − jelentette ki Cilike büszkén, − ehez a fiúk nem értenek!

Szobájába vonúlt s megelégedetten szemlélte művét a tükörben. De egy gondolat mégis elszomorította. Mikor az iskolába megy, a szél össze fogja kuszálni ezeket a remek fürtöket.

Egyszerre egy pompás eszméje támadt.

Hamar beosont a fiúk szobájába − azok szerencsére már elszáguldottak valamerre − hirtelen felkapta az enyves üveget, amelyben mindig készen állott a ragasztó szer a fiúk különféle működése számára s azzal visszaszaladt szobájába.

A tükör előtt aztán, egy vékony ecset segítségével szépen oda ragasztotta homlokához a hajtincseket. Ugy oda lapult minden tincs, mint a parancsolat!

Elégedetten, mint aki dolgát jól végezte, ment aztán Cilike az iskolába. Egész délután viszketett ugyan egy kissé a homloka, de vitézűl tűrte s meg nem vakarta volna egyszer sem, hogy el ne rontsa remekművét.

Egyik-másik leány néha egy-egy csodálkozó pillantást vetett Cilikére, de nem tudták, hogy tulajdonképen miféle változás történt vele. A francia tanítónő meg éppen ma délután roppant szigorú volt, hát nem is értek rá vele tovább törődni.

Hazamenve anyuskánál látogatót talált Cilike. Katolnay Irma volt ott, a bájos, gyönyörű Katolnay Irma, akit az egész osztály egyszerűen imádott és akiért mindenki irigyelte Cilikét, hogy olyan jó barátságban van vele. Meg Kővári Laci is ott volt, apának egy fiatal barátja és Teréz néni, a Cilike keresztanyja.

− Mi történt veled, Cilike! − kiáltott anyja ijedten, amint a kis lány, mindegyiknek köszönve, előtte megállott.

Cilike fülig pirúlt és a homlokához kapott, amely már szinte tűrhetetlenűl viszketett.

− Semmi, semmi, − hebegte zavartan.

De anyja nem elégedett meg ezzel, fölkelt és közelről megnézte Cilikét.

− Szent Isten, ez a gyermek valami kiütést kapott a homlokán, − kiáltott ijedten.

Erre Teréz néni is odament, jól megnézte és ujjával megtapogatta Cilike homlokát, aztán elnevette magát.

− Dehogy kiütés! Ne ijedj meg! A kisasszonyka oda ragasztotta a haját a homlokához!

Azt a hahotát, azt a nevetést, ami erre keletkezett, Cilike nem fogja elfeledni soha életében.

Csak azon csodálkozott, hogy a föld nem nyílt meg, hogy őt elnyelje!

Nem, a föld nem volt olyan könyörületes!

Meg kellett érnie, hogy a szép, a bájos Katolnay Irma odalépett hozzá s finom fehér keztyűs kezével, melyből csak úgy áradt ki a pompás, finom illat, végig tapogatta enyvtől fényes homlokát s egyre−másra nevetve kérdezte: -

− De hogy jutott ilyesmi eszedbe, Cilike!…

És meg kellett érnie, hogy Kővári Laci, akitől pedig megvárta volna, hogy nagy leánynak tekintse, összecsapta a kezét s úgy kiáltott:

− Miféle ideái vannak egy ilyen gyermeknek!…

Anyja pedig szigorúan szólt:

− Eredj a szobádba és mosakodj meg!

El is kotródott Cilike olyan pirosan, mint egy bazsarózsa − és senki sem vette tőle rossz néven, hogy aznap délután nem mutatta magát többé a vendégek előtt.

De a haját soha többé nem enyvezte oda a homlokához; nem bánta, ha akárhogy is összekuszálta a szél.

II.
Kiránduláson.

Vasárnap délután volt.

Hej, leányok, ugy-e nincs jobb, édesebb dolog a vasárnapnál!

Valahogy olyan ünnepi illata van akkor még a levegőnek is. Nekem a legkedvesebb napom; nem azért, mert akkor nem kell dolgozni semmit, hanem azért a sajátságos, nyugalmas hangulatért, melyet az ember lelkében ébreszt és a gyermekkori édes emlékekért, amelyek a vasárnaphoz fűződnek.

Mi minden jó is éri ezen a napon az embert!

Először is nem kell iskolába menni, aztán reggel szabad kissé tovább heverészni az ágyban, délelőtt édes apával sétálni megyünk vagy a templomba, ebédre legkedvesebb tésztánk kerűl az asztalra és aztán ebéd után édes apa nem siet oly gyorsan el a hivatalba, hanem beszélget velünk mindenféle okos és érdekes dologról, miközben anyuska jóságos mosollyal tesz még egy kis gyümölcsöt vagy befőttet a tányérunkra…

És aztán délután!

Kirándulást teszünk, vagy nagyapáékhoz megyünk, hol a nagy kertben játszunk, vagy vendégek jönnek hozzánk és uzsonnára habos kávét meg süteményt eszünk, sőt ha nagy meleg van, még fagylaltot is!

Oh gyermekkor édes érzései!… Oh ti boldog, kedves, soha vissza nem térő vasárnapok!…

*

Tehát vasárnap délután volt.

Cilike a tükör előtt állott s az új rózsaszín battiszt ruháját nézegette, amelyet ma először vett magára.

Nagyon csinosnak találta a ruhát, csak tulságosan rövidnek.

Igaz, hogy ha térdét egy kissé behajlította, vagy ha egészen a széknek a szélére ült, hát az alsó fodor érintette a földet. De végre is, kissé természetellenes helyzet volna mindig guggolva járni, meg a fiúk képesek volnának a széket kitaszítani alóla, ha észrevennék, hogy annyira a szélére ült.

Bizony anyuska csináltathatna már kissé hosszabb ruhát is. De oly kérlelhetetlen ebben a tekintetben. Pedig Ella, aki csak három évvel és öt hónappal idősebb, mint ő, majdnem földig érő ruhát kapott, mikor az idén visszament az intézetbe.

Cilike nagyot sóhajtott, aztán levetette a ruhát s még egyszer alaposan megnézegette.

Nem volt biz’ azon egy ujjnyi hajtás sem.

Cilike ugyanis titokban le szokta bontani ruháján a hajtásokat s boldogan és büszkén járt-kelt az így meghosszabbított ruhában mindaddig, amíg anyuska észrevette s ismét fölvarrta.

Ezúttal azonban nem lehetett segíteni.

Cilike szörnyen elkeseredett.

És méltán! Kirándulásra készűltek a monostori erdőbe, egy egész nagy társaság, muzsika is lesz, táncolni is fognak, fiatal emberek is lesznek, Kővári Laci is ott lesz − és ő menjen ilyen rövid ruhában! Éppen egy arasz látszik ki a harisnyából! Mindenki kis lánynak fogja tekinteni!

Pedig ő már tizennégy éves.

Még nem egészen ugyan, no de az a rongyos hét-nyolc hónap bizony nem határoz!

Egyszerre egy pompás eszméje támadt.

Magára kapta ruháját, aztán egy csomó gombostűt szedett össze s a csipője körül letűzte a ruhát gombostűkkel, olyan hosszúra, amennyire csak lehetett.

Derékon a fodor és a széles öv eltakarta a turpisságot s csakugyan, Cilike legalább egy arasszal hosszabb ruhában sétálgatott végig a szobában.

Anyuska nagyon el volt foglalva az elemózsiás kosarak becsomagolásával s így nem vett észre semmit.

A fiúk ott settenkedtek körülötte s vágyó pillantásokkal kisérték a rózsapirosra sült csirkék, kappanok és a cukros, habos sütemények eltűnését a kosarak mélyébe s így ügyet sem vetettek Cilikére.

A kocsi előállott, mindnyájan fölültek s Cilike dobogó szívvel, büszkén és boldogan rendezte el ruhájának redőit. Éppen a földig ért, mikor leült!

Odakünn azonban a virágos, pázsítos réten, a madárdalos erdőben tökéletesen megfeledkezett Cilike mindenről. Eszébe sem jutott többet, hogy hosszú-e a ruhája vagy rövid. Nyakába ugrott barátnőinek, akik már ott voltak s aztán hajrá, neki az erdőnek, mezőnek.

Bizony, aki most látta ott Cilikét futkosni és cicázni, senki sem mondta volna, hogy ezelőtt egy órával mindenáron hosszú ruhát szeretett volna.

Hogy kergetőztek Kende Ilussal egy fa körül, mint két kis iskolás leány; arcuk kipirult, kalapjuk félrecsúszott, a hajuk összekuszálódott s olyan vígan nevetgéltek és sikongattak, hogy észre sem vették azt a két fiatal embert, aki pár lépéssel távolabb mosolyogva nézte őket. Most megszólalt a zene a bokrok között s erre a két fiatal ember azonnal előre lépett. Kővári Laci volt az egyik persze, egyenesen Cilikéhez ment és meghajtotta magát.

− Szabad kérnem? − szólt s udvariasan nyujtotta a karját. − Éppen csárdás következik. Ugy tudom, azt maga nagyon szereti?

− Oh nagyon, − felelt Cilike mélyen elpirulva s hirtelen megigazította a kalapját s végig simította a ruháját.

− Jaj! − kiáltott egyszerre s gyorsan szájába kapta az ujját.

Egy kiálló gombostűbe jól megszurta, úgy hogy még vérzett is.

− Mi az? − tudakolta Kővári Laci részvéttel.

− Nem, semmi… semmi, − hebegett Cilike s hősiesen lenyelte fájdalmát.

De alig kezdtek táncolni, egyszerre a kosarak mellől, a pázsitról felugrott a Cilike édes anyja, hol a többi mamák társaságában üldögélt s nézte a táncolókat, ott termett Cilike mellett s hirtelen megfogta a kezét.

− Kérem, − szólt Kővári Lacihoz, − hagyják abba kissé a táncot. Jőjj velem Cilike, gyorsan!

Cilike ijedten követte édes anyját. El nem tudta képzelni, mi történt, mert édes anyja arca nagyon boszús volt.

− Fogd föl jól a ruhádat, − szólt édes anyja s gyorsan vonta magával, jó messzire a táncolók közül, be a legsűrűbb bokrok közé.

− Cilike, − kiáltott itt szigorúan, − hogyan öltözködtél te fel? Mi történt a ruháddal? Hiszen mindjárt elveszíted!

Cilike réműlten kapott ruhájához.

Egyik feléből a gombostűk mind kihullottak s féloldalt hosszan csüngött alá, majdnem a földet seperte és oh jaj… még a fehér alsó−szoknyácskából is kilátszott fent egy jó darab…

Bizony, bizony, csak egy hajszálon, − azaz egy gombostűn múlt, hogy el nem veszítette Cilike az egész szép rózsaszín battiszt ruhácskát!

És a föld nem nyílt meg és Cilike megint nem tudott elsülyedni, pedig most már igazán, de igazán csak az volt az egyetlen vágya.

Édes anyja boszús korholás közt szedegette ki egyenként a még megmaradt gombostűket. Nagyon haragudott, még azt is mondta Cilikének: − te csacsi!…

Neki, a majdnem tizennégy éves nagy leánynak: csacsi!…

Cilike leült a legsűrűbb bokrok közé és szégyenkezve sírdogált, míg az orra és a szeme egészen vörös lett.

Ott a bokrokon túl pedig, a szép kis erdei tisztáson, vígan huzta a cigány tovább a csárdást, Kővári Laci pedig megúnván a várakozást, Katolnay Irmával kezdett táncolni.

Cilike csak körűlbelűl egy óra múlva kerűlt elő, mikor már nagyon megéhezett.

Az orra még akkor is vörös volt, a ruhája ellenben egy arasszal rövidebb, mint mikor elindúltak.

III.
Egy csibecomb és két fiatal ember.

Cilike bejött a konyhából, ahol mazsolát tisztogatni segített és sietve mosta meg a kezét, hogy aztán öltözködni kezdjen.

Végtelenűl boldog volt.

Lám, őt már kezdik nagy leány számba venni!

Ma, mikor annyi vendég van ebédre híva, édes anya maga küldte ki a konyhába, segíteni.

− Már elég nagy vagy, édes lányom, segíthetsz valamit!

Igaz, hogy a szakácsné nagyon gyanus szemmel nézte a megfogyatkozott mazsolát, no de hát ez a Kati mindig is olyan kiállhatatlan volt.

Cilike sietve öltözködött fel, mert mindjárt jönnek a vendégek s büszkén gondolt reá, hogy milyen előkelően nyugodt hangon fogja majd mondani Kővári Lacinak:

− Nagyon fáradt vagyok, sokat dolgoztam a konyhában!…

− Minyau! − hangzott az ajtó előtt.

Persze a fiuk voltak, akik így üdvözölték Cilikét. Palkó még az ajtót is kinyitotta, bedugta az orrát s úgy nyávogott:

− Minyau!

Cilike megfenyegette Palkót s mivel női méltóságában megsértve érezte magát, utána futott, hogy meghuzza a fülét.

Palkó elrohant, keresztül bukfencezett Gyurin, aki sivalkodva terült el a földön, Palkó ráesett, Cilike megbotlott benne s amilyen hosszú volt, ő is szépen végig nyúlt a szőnyegen.

Mindez egy pillanat alatt történt, mielőtt akár a két fiu, akár Cilike egy szót is szólhattak volna.

− Kezét csókolom, Cilike kisasszony, − hangzott ebben a percben egy kellemes csengésű férfihang.

Kővári Laci állt ott előttük levett kalappal s olyan komoly arccal köszönt Cilikének, mintha a világon a legtermészetesebb helyzetben találta volna.

Cilike felült, lélekzet nélkül bámult Kővári Lacira s valamit hebegett:

− A fiuk… azt mondták megint… minyau…

Aztán észrevett egy áruló mosolyt a Kővári Laci szemében, egyszerre fülig pirúlt, felugrott a földről s ugy kirohant a szobából, mintha ott se lett volna, a fiukra bízva a további magyarázatot.

Hát ezzel bizony egyelőre vége volt az előkelő nyugalomnak, amellyel Kővári Laci előtt akart hencegni az ő gazdasszonykodásával.

Tisztában volt vele, hogy Laci, akármilyen komoly képet fog hozzá csinálni, egy szót sem hisz majd el belőle.

Csak bár ne ülne mellette az ebédnél!

Ez a vágya különben nagyon hamar teljesült is, mert Cilike, mint házileány, a két fiu közé került az asztal végére s Laci meg Halmi Sándor, a hírneves fiatal festő, csak a második szomszédjai voltak.

Cilike nem volt bizonyos benne, hogy vajjon most örüljön-e, hogy Kővári Laci nincs a közelében, vagy sértve érezze magát, hogy őt ismét csak kis leány számba veszik, akit az asztal végére ültetnek!

Hogy ezt a sértést némileg ellensulyozza, elhatározta, hogy a lehető legkevesebbet fog enni, úgy mint a nagy leányok szokták, akik erősen be vannak fűzve.

Oh, ő már hallotta, hogy vannak leányok, akik krétaport esznek és ecetet isznak és attól olyan érdekesen halványok lesznek!…

Ő, sajnos, nem érdekesen halvány, hanem közönséges módon piros-pozsgás, ez nem tetszhetik senkinek, legkevésbé Kővári Lacinak és a fiatal festőnek, aki vele szemben ült.

Hanem hát majd mindjárt ellensulyozni fogja ő ezt!

− Köszönöm, nem kérek, − fuvolázta a legszendébb hangján, mikor Laci átnyujtotta a sültes tálat.

Laci megütődve nézett rá és Halmi Sándor is részvéttel kérdezte:

− Miért nem eszik, Cilike kisasszony? Talán rosszul van?

− Oh, dehogy! − tiltakozott Cilike. − Én egyáltalán nagyon keveset szoktam enni. Majdnem semmit!

Palkó elvakkantotta magát, Gyuri pedig egy halk «minyau»-t hallatott. Szerencsére azonban éppen akkor került hozzájuk a sültes tál s ez annyira elfoglalta őket, hogy nem maradt idejük elárulni Cilikét.

És Cilike állhatatos maradt.

Egymásután jöttek sorra a jobbnál jobb sültek, pecsenyék, tészták és torták és Cilike, bár a szíve fájt és a gyomrocskája korgott, csak annyit csipegetett mindenből, mint egy kis madár.

Nagyon, nagyon érdekes lehetett az, de semmiesetre sem kellemes és alig várta Cilike, hogy vége legyen az ebédnek.

Mikor aztán végre, végre fekete kávéra bementek mind a dohányzó-szobába, Cilike fölhasználta a legelső kedvező alkalmat és kisurrant megint az ebédlőbe.

Még ott volt a pohárszéken minden maradék étel, a sültek, a saláták, torták és gyümölcs.

Cilike nem sokat gondolkozott, nem is sokáig kinálgatta magát, megragadott egy csibecombot, még csak tányérra se tette, az illem szabályai szerint késsel, villával föl se szeldelte, hanem úgy, ahogy az Isten jó erős fogait adta, beleharapott. Persze az egész arca egy pillanat alatt fülig zsíros lett tőle, oh, de törődött is most azzal Cilike!

Igy még csibecomb nem ízlett senkinek a világon. Még a csontot is megropogtatta és − illik, nem illik, − még az ujjait is megszopogatta!

Jaj, ha valaki meglátta volna!…

Pedig hát meglátta!

Amint Cilike zsíros arccal s elégedetten, boldogan ragyogó szemmel fordúlt meg s akart éppen egy szelet torta után nyúlni, szembe találta magát Kővári Lacival és Halmi Sándorral, akik szintén kijöttek a dohányzó-szobából.

− Kedves Cilike kisasszony, − szólt Laci a legtermészetesebb hangon, − hol találhatnék egy csomag kártyát? Az öreg urak oda bent kártyázni szeretnének.

− Az… az… édes apa íróasztalán… − tördelte Cilike olyan pirosan, mint a bazsarózsa és görcsösen szorongatva kezében a csibecomb csontját, szeretett volna eltünni a föld színéről.

A fiatal emberek megőrizték komolyságukat, de Halmi Sándor nem állhatta meg, hogy meg ne jegyezze:

− Hála Istennek, hogy nincs rosszúl, Cilike kisasszony! − És a szeme úgy csillogott, mint mikor valaki a nevetését fojtja vissza.

Laci ellenben teljes komolysággal ment az íróasztalhoz, hogy megkeresse a kártyát s Cilike azalatt kirohant az ebédlőből, el, el, messze, be az ő kis szobájába, levetette magát a divánra s fénylő, zsíros arcát elrejtette a diván párnájába.

Oh Istenem, milyen szégyen! Milyen szégyen!

Ugyan ki fogja most már valaha elhinni neki, hogy annyit eszik, mint egy kis madár!

Ugyan ki fogja őt ezek után nagy leány számba venni, őt, akit rajtakaptak a torkoskodáson!…

Nem, nem mehet többet soha emberek közé!

Mit fog gondolni felőle az a két fiatal ember?

Egyszerre azonban eszébe jutott, hogy hiszen csak Halmi Sándor tett megjegyzést és nevetett magában, Laci ellenben egészen komoly maradt, nem is szólt semmit; ő bizonyára nem vett észre semmit.

És erre a Cilike szíve egyszerre megkönnyebbült.

Lacinak ünnepélyesen megbocsátott, Halmi Sándort ellenben, elhatározta, hogy örök életében gyűlölni fogja!

IV.
Az egér.

A karácsonyi szünidőre hazajött Budapestről, az intézetből Ella, Cilike legidősebb testvére. Ella már tizenhét éves volt, kész nagy leány, majdnem egészen hosszú ruhát viselt és roppant sok érdekes dolgot tudott mesélni az intézeti életről.

Cilike valóságos áhítattal hallgatta.

Mulattak ők is az iskolában, igaz − de ez egészen más volt, mint a bennlakók élete.

− Mennyivel is jobb nektek! − sóhajtott Cilike, mikor egy este Ella megint mindenféle kedves, vidám dolgot mesélt el neki. − Ti rendeztek házibált is, hangversenyt, élőképeket, még színdarabot is adtok elő, nekünk meg az egyetlen mulatságunk, ha az öreg francia kisasszonyt megboszanthatjuk. Egyszer Kende Ilus elcsente a szemüvegét s a mademoiselle nem tudott előadást tartani, mert egész óra alatt a szemüvegét kereste. Legalább tizenötször kirakta és berakta a kis kézitáskája tartalmát, mi pedig majd megpukkadtunk a nevetéstől, mert Ilus a hátulsó padban föltette a mademoiselle szemüvegét s folyton fintorgatta az orrát!

− Mi ilyen gyerekes csinyekkel már nem foglalkozunk többet, − mondta Ella fensőbbséggel. − Különben is, mikor egyszer résztvettem egy ehez hasonló csinyben és az balul ütött ki, megfogadtam, hogy soha többé nem pajkoskodom.

− Mi volt az? − kérdezte kiváncsian Cilike.

− Hagyd el, − felelt Ella elkomolyodva, − nem szeretek róla beszélni. Még most is rosszúl esik, ha rágondolok.

De hát Cilike nem azért volt Cilike, hogy ebbe oly könnyen bele nyugodjék. A kiváncsiság furta az oldalát, annál is inkább, mert arra is rájött, hogy Ella naplót vezet, amelyet gondosan elzár mindig a fiókjába.

Azt a naplót szörnyen szerette volna Cilike olvasni.

Illik, nem illik, ő bizony kutatni kezdett az Ella fiókjában.

Csipke, szalag, virág, könyv, levél, minden volt a fiókban, de a naplót nem találta.

Ella azonban észrevette, hogy valaki turkált az ő fiókjában és sejtette is, hogy az nem lehet más, mint Cilike.

− No megállj, kis kiváncsi, − gondolta magában, − ezért kikapsz!

Egy délután, mikor Kende Ilus is ott volt Cilikénél, elment hazulról s azt mondta a kis lányoknak, hogy csak estefelé jön haza, sok bevásárolni valója van.

Nosza Cilikének sem kellett több.

Ilus már régen be volt avatva mindenbe s ha lehet, ő még kiváncsibb volt, mint Cilike.

Alig ment el Ella − legalább ők azt hitték, hogy elment − a két leányka odasompolygott az Ella asztalához s a takarót fölhajtották.

Hopp! a kulcs benne volt a zárban, bizonyosan ott felejtette Ella.

Ilus gyorsan kinyitotta a fiókot.

Egy csomag rózsaszínű levél volt benne, szalaggal átkötve.

Egy pillanatig haboztak, mert tudták, hogy nem illik, amit most tesznek, de azután a kiváncsiság mégis győzött bennök.

Kihuzták a legfelső levelet s aztán szorosan egymáshoz simulva, olvasni kezdték.

De már az első sornál csalódva néztek össze.

A levél franciául volt írva s ők bizony, − az öreg mademoiselle fáradozásai ellenére − nem tudtak annyit franciául, hogy szótár nélkűl végig olvashatták volna.

Megnézték a többi levelet is − három vagy négy volt összesen − valamennyi franciául volt írva.

− Pedig ez férfi írás! − suttogta Ilus, − nézzük csak meg az aláírást. Csakugyan, látod! J. R. Bonmartin! Ez csakis férfi lehet; Ella egy francia fiatal emberrel levelezik!