Sándor Lénárd: Alkotmányjogi utazások Amerikában: Interjúkötet

© MCC Press Kft., 2021

© Sándor Lénárd, 2021

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítás, a nyilvános előadás,

a rádió- és televízióadás jogát, az egyes fejezetekre is.

ISBN 978-615-6351-05-0 (print)

ISBN 978-615-6351-65-4 (epub)

Kiadja az MCC Press Kft.

www.mccpress.hu

Felelős kiadó: Dr. Novák Tamás

Felelős szerkesztő: Helfrich Judit

Szerkesztette: Gáspár Katalin

Korrektúra: Takács Andrea

Borítóterv: Papp Rita

Elektronikus verzió v1.0

Készítette: Madarász György

Tartalom

Ajánlás Magyarországról (Orbán Balázs)

Ajánlás az Amerikai Egyesült Államokból (Nelson Lund)

Iránytű a barangoláshoz (Sándor Lénárd)

Államszervezeti kihívások

Azt kell kérdeznünk, mit enged meg az alkotmány (Jeffrey Rosen)

„Hadd legyen Texas Texas, Kalifornia Kalifornia, míg Ohio Ohio!” (Ilya Shapiro)

Politikai polarizáció kompromisszumkeresés helyett (Thomas C. Berg)

A fegyverviselés joga az amerikai alkotmányos kultúra része (Nelson Lund)

A központosított állam olyan, mint egy „egyablakos rendszer” (Randy E. Barnett)

Az adminisztratív állam leleplezése (John Marini)

A karizmatikus vezetők alkotmányos küzdelmei (Bruce Ackerman)

„Köztársaság, ha sikerül megőrizni” (Roger Pilon)

A populizmus demokratikus ígérete (Mark Tushnet)

„Az rendeli a nótát, aki fizeti a muzsikust” (Renée Lettow Lerner)

Terítéken az emberi jogok

A hamis emberi jogi igény nem állja ki a természetjog próbáját (Robert P. George)

Természetjog az amerikai politikai diskurzusban (Ken I. Kersch)

A nemzetet a határai, a lakosságot az állampolgársága határozza meg (Matthew Spalding)

Az alkotmány eredeti értelmének jelentősége (Michael B. Rappaport)

Vallás és közélet amerikai szemmel (Michael W. McConnell)

Az originalizmus összhangban áll a természetjogi hagyománnyal (Lee J. Strang)

Aktuális alkotmányjogi dilemmák

A technológia fejlődése a magánszféra védelmét is alakítja (Orin S. Kerr)

„Én csak azt teszem, amit az algoritmus mond” (David Gray)

We the Corporations (Adam Winkler)

Járvány idején a bíróságnak is innovatívnak kell lennie (John R. Tunheim)

A „bírósági politika” amerikai stratégiái (Stephen B. Burbank)

Ez a járvány a szellemi tulajdonjogi rendszer „stressztesztje” (Margaret Chon)

Paradigmaváltásra van szükségünk (Dean Reuter)

Függelék

Függetlenségi nyilatkozat (1776)

Az Amerikai Egyesült Államok alkotmánya (1787)

Alkotmánykiegészítések

Ajánlás Magyarországról

Az utazás önmagunk megismeréséről szól. Mindig izgalmakat ígér, örömöt és kihívást tartogat. Minden viszontagságának dacára gazdagabbá és edzettebbé teszi az utazót. Ahogyan egy régi brit közmondás tartja, „csendes vizeken még senkiből nem lett tapasztalt tengerész”. Igaz ez a tudományos, intellektuális utazásokra is, amelyek ismeretlen módszerekre, gondolkodásra vagy kultúrákra nyitnak ablakot. Az új megismerése, megértése, továbbgondolása, adaptálása vagy éppen elvetése révén bővíthető és mélyíthető a meglévő tudás. Ez az emberiség fejlődésének egyik fontos záloga.

Talán épp ez az oka annak, hogy a jog- és államtudomány világában nagy hagyományra tekint vissza a jog-összehasonlítás módszere. Az összehasonlító jogtudomány jogcsaládokba csoportosította a világ különböző jogrendszereit. A mögöttük meghúzódó kulturális és eszmetörténeti alapok szerint tett különbséget például a római–germán, vagyis a kontinentális jogrendszer, valamint az angolszász, tehát az úgynevezett common law jogcsalád között. A jog-összehasonlítás azóta is a jogi kultúrák megismerésének és megértésének bevett és elterjedt módszere. Egyrészt a társadalmi vagy gazdasági problémákat orvosló konkrét jogintézmények megértésére szolgál. Másrészt azonban, túllépve a jogtechnikai kereteken, a tágabb értelemben vett jogászi attitűd vagy alkotmányos szemléletmód és felfogás megismerésére is lehetőséget kínál, amellyel serkenti a jogról, az alkotmányos rendszerekről, értékekről és kultúrákról folytatott párbeszédet.

Az Alkotmányjogi utazás Amerikában című kötet olvasóit Sándor Lénárd olyan utazásra invitálja, amely az amerikai alkotmányjogi szemléletmód sajátosságait, jelenkori kihívásait és vitáit izgalmas beszélgetéseken keresztül tárja fel. A könyvben Philadelphiától San Diegóig, Bostontól Seattle-ig szólalnak meg neves amerikai jogászprofesszorok, tengerentúli egyetemek vezetői, szövetségi bírók és jogászokat tömörítő olyan híres intézmények vezetői, mint például a National Constitution Center (Nemzeti Alkotmányközpont), a The Federalist Society vagy a Cato Institute (Cato Intézet). A kötet egyedülállóan gazdag betekintést kínál a tengerentúli alkotmányos struktúrát és intézményrendszert övező vitákba. Megismerhetjük az alkotmányértelmezési felfogások közötti viták tétjét, a karizmatikus vezetők alkotmányos szerepét, a bírósági politika jelentőségét és ezekkel egyidejűleg az amerikai alkotmányos identitás sajátosságait. A könyv olyan érdekes dilemmákra derít fényt, mint például hogy miért tüntetnek gyakrabban a kegfelsőbb bíróság, mint a kongresszus épülete előtt, kik azok az éjféli bírók, vagy mi a kapcsolat a vallásszabadság és az ország hivatalos pecsétje között.

A kötet legértékesebb tanulsága ugyanakkor mégis az, hogy felfedi a kontinentális európai és amerikai alkotmányjogi szemléletmód között húzódó legfőbb különbségeket. A beszélgetésekből jól kirajzolódik ugyanis, hogy az amerikai alkotmányosságnak szerves része a szókimondó vitakultúra, vagyis az amerikai alkotmányos rendszert, intézményi struktúrát, alkotmányértelmezést és alapvető jogokat övező párbeszéd élénksége, nyíltsága és őszintesége. Míg az alkotmányjogi és közjogi kérdéseket érintő viták a kontinentális Európában sok esetben a hatályos jog kinyilvánításával érnek véget, addig Amerikában éppen a hatályos jog vagy a meghozott bírósági döntés jelenti a kiindulópontot. Az alkotmány a tengerentúlon valóban a politika joga, ahol magától értetődő és természetes, hogy a társadalmat érintő kérdésekről nemcsak hogy lehet, hanem kötelesség is vitát folytatni – még akkor is, ha ez alkotmányos alapértékeket vagy bírósági jogértelemzést érint. Az európai viták fojtott légköréhez képest üdítően hat az a kíméletlen őszinteség, amely a könyvben elénk táruló amerikai alkotmányos és közéleti diskurzust jellemzi.

Az interjúkból fakadó tanulságok különösen időszerűnek hatnak napjaink sekélyes és kudarcokkal terhes európai politikájában. Az európai integráció és az európai építkezés jelenlegi válságához ugyanis jelentős mértékben hozzájárul az a technokrata szemléletmód, amely kifejezetten kerüli az európai társadalmak és nemzetek számára alapvető fontosságú kérdésekről az őszinte és nyílt eszmecserét. Az integráció egy mesterkélt és bürokratikus tolvajnyelv mögé bújva kendőzi el az Európa sorsát meghatározó vitákat. Mindez egyre inkább ahhoz vezet, hogy az ott folytatott viták a valóságtól elszakadnak, és érdektelenné válnak. Ez pedig még jobban aláássa az Európai Unió amúgy is gyenge lábakon álló demokratikus legitimációját. A szókimondó és pezsgő vitakultúra hiánya jelenti ma a legnagyobb akadályát annak, hogy az Európai Unió demokratikusabbá válva visszaszerezhesse az európai polgárok bizalmát és az európai nemzetek támogatását. Sándor Lénárd gondosan összegyűjtött beszélgetéseiből kiválóan megismerhető az amerikai tapasztalat, amelynek legfontosabb tanulsága az, hogy demokratikus jogállamot nem lehet őszinte és nyílt viták megkerülésével vagy elkendőzésével építeni. Ennek a szemléletmódnak az elsajátítása nyújthat segítséget az európai építkezésben is.

Budapest, 2021 márciusa

Orbán Balázs,

a Miniszterelnökség miniszterhelyettese

Ajánlás az Amerikai Egyesült Államokból

Az Amerikai Egyesült Államok egy nagyszerű nemzet, én pedig büszke vagyok arra, hogy a polgárai közé tartozom. Csakhogy ez a büszkeség, ha túlzásba csap át, akkor könnyen nevetségessé válik. Amikor Alexis de Tocqueville 1831-ben meglátogatta Amerikát, a következőképpen fogalmazott: „A mindennapi élet menetében nincs kellemetlenebb, mint az amerikaiaknak ez az izgága patriotizmusa. Az idegen szíves örömest dicsér sok mindent az országunkban; ám szeretné, ha kifogásolhatna is valamit – ezt azonban kereken megtiltják neki.”[1]

Az amerikai kultúrát most vizsgáló „modern Tocqueville” nehezen találná nyomát egy ilyen patriotizmusnak. Közéleti vitáinkat jelenleg sokkal inkább két fő felfogás határozza meg. Egyfelől vannak, akik azt gondolják, hogy az országunk a rabszolgaság és a népirtás gaztetteire épült, ezért a velejéig romlott, és az is marad. Ezzel szemben mások úgy látják, hogy ez az egykoron nagyszerű nemzet egy olyan „állambácsiízű” despotizmus irányába sodródik, amelyről annak idején Tocqueville is azt tartotta, hogy ez válik a demokratikus nemzetek végzetévé.

A történelmünk azonban egy ennél jóval derűsebb képet tár elénk. Számtalan tévedést és önmagunknak okozott sebet rejt ugyan, ám ezek dacára egy olyan ellenálló képességről tesz tanúbizonyságot, amely legalább részben saját nagyszerű jogrendszerünknek köszönhető. Az alkotmány ratifikációja érdekében készült The Federalist[2] első számában Alexander Hamilton a következő kérdést tette fel: „[…] vajon az emberi társadalom képes-e gondolkodás és választás alapján jó kormányzatot létrehozni, vagy pedig örökre arra van ítélve, hogy politikai berendezkedése a véletlentől és az erőszaktól függjön?”

Egy racionális szemlélő a következő megállapításra juthat: a kérdés igennel válaszolható meg, függetlenül attól, hogy az amerikaiaknak sikerült-e ezt elsőként megvalósítaniuk.

Amerikának van a világ legrégibb kartális alkotmánya. Ráadásul az is figyelemre méltó, hogy ezt az alkotmányt összesen huszonhét alkalommal módosították, a módosítások közül pedig tízet röviddel az 1788-as ratifikációt követően fogadtak el. Részben a dokumentum időtálló jellege, részben pedig azon kivételes sikerek miatt, amelyeket nemzetünk könyvelhetett el az alkotmányozás óta eltelt időben, amerikai és külföldi alkotmányjogászok gyakran tekintenek úgy az alkotmányra, mint amely egyfajta modell lehet máshol is.

Ez érthető, és nem nagyon vonható kétségbe, hogy az alkotmányunkat nemcsak az amerikaiaknak, hanem más országok polgárainak és vezetőinek is érdemes tanulmányozniuk. Ugyanakkor óvatosnak kell lennünk azzal kapcsolatban, hogy az amerikai alkotmányban vagy az annak alapján létrehozott politikai intézményrendszerben tükröződő elvek elfogadhatók-e olyan országokban, amelyeknek eltérő történelmi tapasztalataik, kultúrájuk és igényeik vannak.

Alapvetően helytelen akár az amerikai alkotmányra, akár más modellre úgy tekinteni, mint egyetemes módon alkalmazandó kormányzati mechanizmusra. Az alkotmányunkat sajátos történelmi körülmények között fogadták el, amelyet az államok közös történelme, kultúrája, valamint törekvései határoztak meg, amikor a tizenhárom gyarmat elszakadt Nagy-Britanniától. Ennek megfelelően az alkotmányos rendszerek egységesítésére irányuló törekvés Európában és másutt nem más, mint veszedelmes támadás a nemzeti autonómiával és az egyéni szabadsággal szemben olyan elitek részéről, amelyek saját maguk akarják megmondani, hogy mi a legjobb mindenki számára. Az amerikaiak nem ezt tették 1788-ban, és az európai nemzeteknek is meg kell őrizniük a saját szükségleteikhez igazodó alkotmányaikat, ahogyan Hamilton fogalmazott: „mérlegelés és választás” révén.

Az amerikai alkotmány két különösen fontos újítást tartalmazott 1788-ban, és mindkettő Montesquieu hatalmi ágak elválasztásának tárgyában született írásaiból merített. Egyfelől megosztotta a szuverenitás gyakorlását a nemzeti, vagyis a szövetségi kormányzat és az alacsonyabb joghatóságok között. Másfelől lefektette egy rendkívül erős bíróság alapjait, amelynek hatalmában állt a demokratikusan elfogadott jogszabályokat érvénytelennek nyilvánítani, ha azok az alkotmányba ütköztek.

Ez a második újítás ihlette meg a most következő „alkotmányjogi utazást” is. Az a hatalmas és gyakran zavaros bírósági döntéshalmaz ugyanis, amely a rendkívül tömör, kevesebb mint nyolcezer szóból álló alkotmány szövegét értelmezi, ténylegesen is az alkotmányjog terrénumához tartozik.

Alkotmányjogunk csupán az alkotmány értelmezése kíván lenni. Ez az értelmezés az idők során ugyanakkor nyilvánvaló és néha drámai mértékben változott. Ezek a változások pedig gyakran minden különösebb vita nélkül zajlottak le, ugyanis bíróink az angol–amerikai úgynevezett common law (szokásjog) tradíció örökösei. A brit bíróságok már sok évszázaddal azt megelőzően, hogy – mind tagállami, mind pedig szövetségi szinten – írott alkotmánnyal rendelkeztünk volna, meghonosították azt a gazdag intézményi gyakorlatot, amelynek értelmében jogi kérdéseket az ősi, íratlan jog alkalmazására törekvő, folyamatosan fejlődő bírósági precedensek alapján oldottak meg. Az egyes ügyek végére általában a korábbi precedensek értelmezésével (és néha felülírásával) tettek pontot. A bírósági precedensdöntések ilyetén felhasználását hívták segítségül a törvények értelmezése során is, mert a precedensdöntésekről feltételezték azok helyességét. Az Amerikai Egyesült Államokban ezt a hagyományt folytatták az alkotmánybíráskodás terén is.

Az Amerikai Egyesült Államok Legfelsőbb Bírósága és végső soron az amerikai lakosság számára leghangsúlyosabb kérdések között szerepel, hogy vajon továbbra is életképes-e az 1788-ban létrehozott alkotmányjogi struktúra. Vajon egy 18. századi mechanizmus alkalmas egy olyan nemzet kormányzására, amely számtalan erő és történelmi esemény hatására radikális mértékben átformálódott? Vajon a legfelsőbb bíróság azon erőfeszítése, hogy az alkotmány értelmezése során figyelembe vegye a társadalmi változásokat, egy sor rejtett és illegitim alkotmánymódosítást eredményezett? Vajon a bíróság okos politikai szereplőként sikerrel őrizte meg az eredeti alkotmányos struktúra lényeges részeit azokkal a fenyegetésekkel szemben, amelyeket a széles körű hatalommal felruházott, de gyakran rövidlátó törvényhozói többség jelentett? Ezek a kérdések visszaköszönnek a legfelsőbb bíróság számos, konkrét ügyben meghozott döntésében, és ritkán oldódnak meg végleges jelleggel.

A szövetségi jogalkotóra utalva a legfelsőbb bíróság 1819-ben a következőképpen fogalmazott: „[…] az őt megillető tényleges hatáskörök mértékének kérdése folyamatosan fennáll, és minden valószínűség szerint továbbra is fenn fog állni mindaddig, ameddig ez a rendszer létezik.”[3] Ez a megállapítás kétségkívül igaznak bizonyult. Ehhez ma hozzátehetjük azt is, hogy ugyanez a kérdés az elnöknek, illetve magának a legfelsőbb bíróságnak a hatásköreit illetően is érvényes.

E kötet éleslátó és a valóság feltárására igyekvő beszélgetései számos alkotmányjogi kérdést sokféle nézőpontból dolgoznak fel. A könyv ezért kiváló bevezetést kínál az amerikai alkotmányjogba. A kötet a magyar és talán az európai olvasóknak abban is segítségükre lehet, hogy eldönthessék, az amerikai rendszernek mely elemeit tartják elfogadhatónak a nemzetük számára, és ezzel szemben melyek azok, amelyekről azt gondolják, talán bölcsebb lenne elkerülni őket.

Fairfax Station, Virginia, 2020 októbere

Nelson Lund

alkotmányjogász-professzor,

George Mason Egyetem

Iránytű a barangoláshoz

„Felfedezni valamit annyit tesz, mint látni, amit mindenki lát, és közben azt gondolni róla, amit még senki.”

Szent-Györgyi Albert

A tengerentúli világ az öreg kontinensről szemlélve mindig is az üdítő újdonság varázsával hatott. Legyen szó technológiáról, innovációról, piacról, pénzügyekről, üzletvitelről vagy akár építészetről, az európai szemlélőt a gondolatok és elképzelések frissessége szólította az Újvilágba. Igaz ez az amerikai államszervezési elvekről, a demokráciáról és az alkotmányos berendezkedés dilemmáiról folyó közéleti gondolkodásra is. A francia politikatudós, Alexis de Tocqueville éppen ennek a feltérképezése érdekében kelt útra mintegy kétszáz évvel ezelőtt. Utazásának eredményeként született meg A demokrácia Amerikában (De la démocratie en Amérique)[4] című kötet, amely jelentős mértékben befolyásolta a társadalomszervezési elvekről, az individualizmusról és a közösség szerepéről, illetve az emberek államhoz fűződő kapcsolatrendszeréről zajló vitákat a tengerentúlon és Európában. Az Amerikai Egyesült Államok azért is lehet az államelméleti és alkotmányjogi gondolkodás termékeny táptalaja, mert az amerikai politikai közösség kohéziója elsősorban az alkotmányon alapul, az alkotmány és az amerikai államiság egybeforr. Éppen ezért ígér sok tanulságot a jelenkor polarizálódó és a közösen vallott, alapvető értékek fellazulásával fenyegető viszonyai közepette az alkotmányos értékek világában tett amerikai utazás. A jelen kötet egy ilyen kalandra invitálja a kedves olvasót.

Az interjúk és a kötet létrejöttéért köszönettel tartozom mindenekelőtt Orbán Balázs miniszterhelyettes úrnak, aki a Mandiner folyóirat Precedens rovatának vezetőjeként fáradhatatlanul törekszik a szellemi gazdagság és frissesség erősítésére a jogi és államelméleti gondolkodás terén. Ennek jegyében biztosított teret az interjúsorozat megjelenéséhez, amely 2019 tavaszán sikerrel indult útnak a rovat hasábjain. A mostani kötet összeállításában végzett áldozatos munkájáért hálával tartozom Lukács Krisztinának és Basa Enikőnek is.

Az utóbbi évtizedekben az alkotmányos értékeket illetően egyre jelentősebb megosztottság uralkodik a tengerentúlon, ami kihat a nyugati világ többi részére is. Ez a megosztottság az alapvető jogokra és szabadságokra, az állam szerepéről vallott felfogásra, valamint a hatalomgyakorlás struktúrájára egyaránt érvényes. Jelen kötetben az ország legnevesebb alkotmányjogász szakértői, -professzorai és híres jogászintézményeinek vezetői osztják meg véleményüket ezzel kapcsolatban Amerika legkülönbözőbb részeiről. Az egyes interjúk készítésének körülményeit röviden vázoló bevezetést követően a beszélgetések a leginkább időszerű tengerentúli alkotmányjogi dilemmákra mutatnak rá, és azok elemzésére törekszenek. A kötet hármas szerkezeti tagolást követ. Elsőként veszi szemügyre az alkotmányból fakadó államszervezeti kihívásokat. Idesorolható többek között a szövetségi kormányzat és a tagállamok közötti hatalommegosztás elve, az adminisztratív államként ismert jelenség, vagyis a szövetségi kormányzati bürokrácia megerősödése, illetve a szövetségi bíróságok, köztük a legfelsőbb bíróság növekvő szerepe. Másodsorban a kötet az alapvető emberi jogok meghatározásának és értelmezésének dilemmáját, a természetjog ebben játszott szerepét, az úgynevezett originalista alkotmányértelmezést, valamint mindezek összefüggéseit vizsgálja. Végül, de nem utolsósorban olyan időszerű alkotmányjogi dilemmákba enged betekintést, mint például a technológiai fejlődés vagy a koronavírus terjedése jelentette kihívások, illetve az üzleti vállalatok szerepe az alkotmányjog fejlesztésében.

A könyv fókuszában alapvetően a tengerentúli kihívások állnak, ugyanakkor a tárgyalt alkotmányjogi dilemmák közül számos Európában, Európa országaiban is ismerős lehet. A kulturális, történelmi és politikaelméleti különbségek szem előtt tartása mellett is értékes tanulságok fakadhatnak az Újvilág alkotmányjogi dilemmáiból. Ennek megfelelően számos beszélgetés kitekintést nyújt az európai párhuzamokra is. A kötet az ismereteik bővítésére törekvő érdeklődők és alkotmányjogász szakemberek számára egyaránt izgalmas olvasmány lehet.

Jó olvasást, kellemes barangolást kívánok!

Budapest, 2020 októbere

Sándor Lénárd

Államszervezeti kihívások

Azt kell kérdeznünk, mit enged meg az alkotmány

Jeffrey Rosen

A Nemzeti Alkotmányközpont (National Constitution Center) elnöke, a George Washington Egyetem alkotmányjogi professzora és a Brookings Institution közpolitikai szervezet szakértője.

Korábban Abner Mikva fővárosi körzeti szövetségi fellebbviteli bíró tanácsadója volt.

Tanulmányai:

Harvard Egyetem (Cambridge, Massachusetts), BA, 1986;

Balliol College, Oxfordi Egyetem (Oxford, Egyesült Királyság), BA, 1988;

Yale Egyetem (New Haven, Connecticut), JD, 1991.

A kortárs amerikai alkotmányjogi dilemmák feltárására törekvő utazás első állomása Philadelphia. Az Amerikai Egyesült Államok szülővárosa adott otthont a Brit Birodalomhoz fűződő kötelékeket elszakító Függetlenségi nyilatkozat elfogadásának, majd pedig az új állam működésének alapjait lefektető alkotmány megszövegezésének. Alkotmánytörténeti jelentőségén túl Philadelphiában működik az új évezred hajnalán megalapított Nemzeti Alkotmányközpont (National Constitution Center). Egy havas februári napon személyesen nyílt lehetőségem felkeresni a központ elnökét, az Amerika-szerte elismert alkotmányjogász-professzort, Jeffrey Rosent, aki örömmel vállalta, hogy elsőként vegyen részt az interjúsorozatban. Régi hagyományok és új kihívások egyaránt szóba kerültek a beszélgetés során. Mindeközben Rosen professzor rámutatott arra, hogy a jelenkor alkotmányjogi kihívásainak megértéséhez nélkülözhetetlen az alkotmányos ismeretek bővítése. Ennek jegyében buzdítja arra a polgárokat: ne azt kérdezzék, vajon mit kellene tennie a kormányzatnak, vagy mi a jó és mi a rossz ötlet, hanem azt, hogy mi az, amit az alkotmány megenged vagy tilalmaz.

Philadelphia az Amerikai Egyesült Államok történelmi hagyományokban leginkább bővelkedő városai közé tartozik. Otthont nyújt az Independence Hallnak, ahol a Függetlenségi nyilatkozatot megfogalmazták, megvitatták és aláírták; az Amerikai Egyesült Államok Első, majd Második Bankjának; valamint a Christ Churchnek, annak a templomnak, amelyet egykoron az alapító atyák látogattak. Ez a város az új ország bölcsője. Ezenkívül szintén ez a város ad otthont egy új és rendkívül aktív, egyre nagyobb népszerűséget élvező intézménynek, a Nemzeti Alkotmányközpontnak. Jeffrey Rosen professzortól, a központ elnökétől elsőként azt kérdezem: mi motiválta ennek az intézménynek a megalapítását?

Az Amerikai Egyesült Államok alkotmányának kétszázadik évfordulóján, egy dicsőséges pillanatban a kongresszus kétpárti többségében fogant meg a Nemzeti Alkotmányközpont megalapításának gondolata. Az intézmény felemelő küldetése: „Az alkotmányról pártatlanul információt szolgáltatni az amerikai lakosság ismeretének és tudásának bővítése érdekében.”[5] Igazán figyelemreméltó a demokraták és republikánusok együttműködési képessége annak érdekében, hogy ezzel a magasztos küldetéssel megalapítsák ezt a privát és nonprofit szervezetet. A szükséges forrást részben a szövetségi kormányzat, részben pedig magánadományozók teremtették elő, és ennek eredményeképpen a központ 2004-ben nyithatta meg a kapuit. Ma nehéz lenne elképzelni, hogy a pártatlan alkotmányos ismeretek bővítése érdekében a kongresszusban egyetértés kovácsolódna egy ilyen központ körül. Nagyszerű, hogy Amerika, miközben a kétszázadik születésnapját ünnepelte, fontosnak tartotta megalapítani ezt a képzési intézményt.

Ez valóban lelkesítő, és ha jól értem, akkor az intézmény küldetése az, hogy az amerikaiak ismereteit bővítse az alkotmányról és az alkotmányjogi kultúráról. Kíváncsi lennék arra, milyen főbb eszközöket használnak az alkotmányos ismeretek bővítésének megkönnyítéséhez. Hogyan tudja a központ közelebb hozni az emberekhez az alkotmányt?

A képzési küldetésünknek három fő formában teszünk eleget: egyrészt múzeumként, másrészt Amerika alkotmányos vitáinak helyet adó „városházaként”, harmadrészt pedig az országban a polgári ismeretek oktatását végző, vezető központként. A múzeumunknak egy Ieoh Ming Pei által tervezett gyönyörű épület ad otthont, ami színházi élményt nyújt az alkotmányról, és izgalmas programokat kínál minden tanulni vágyó korosztálynak. Itt látható az Amerikai Egyesült Államok alkotmányának öt valaha írt legkülönlegesebb tervezete (ideértve James Wilson eredetijét is), valamint a Jognyilatkozat tizenkét eredeti példánya közül az egyik. Másodsorban közszolgálati műsorokat is szervezünk Philadelphiában és Amerika-szerte egyaránt, amit Városháza-programoknak nevezünk. E programok mindegyike online is elérhető. Jómagam is heti rendszerességgel vezetek We the People (Mi, a nép) címmel podcastokat, amelyekben Amerika vezető konzervatív és liberális jogi szakértői szólalnak meg azért, hogy a hírekben felbukkanó legkülönbözőbb alkotmányjogi kérdésekről vitázzanak, mint például: „Kihirdetheti-e az elnök a rendkívüli állapotot azért, hogy határzárat építhessen?”, vagy: „A jogegyenlőséget garantáló alkotmánykiegészítést[6] lehet-e és kell-e megkésve ratifikálni?” Végezetül, mi vagyunk Amerika polgári ismereteket terjesztő központja. E tekintetben az erőfeszítéseink gerincét az online interaktív alkotmány jelenti. A tanulni vágyók Amerika- és világszerte elérhetik ezt az online platformot, ami 2015-ös megalapítása óta elérte a húszmilliós látogatói létszámot. Az interaktív alkotmány ékkövei azok a tanulmányok, amelyeket konzervatív és liberális alkotmányjogi szakértők Amerika-szerte e program keretében írtak. A Nemzeti Alkotmányközpont felkérte Amerika vezető konzervatív és liberális jogászszervezeteit, a The Federalist Societyt és az American Constitution Societyt, hogy jelöljenek ki olyan jogi szakértőket a soraikból, akik aztán az alkotmány minden egyes rendelkezésével kapcsolatban megosztják, mi az, amiben egyetértenek, és mi az, amivel kapcsolatban nézeteltéréseik vannak. Így például rendkívül izgalmas, hogy a fegyverviselés jogáról szóló II. kiegészítésre kattintva egy ezerszavas vélemény látható vezető konzervatív és liberális szakértőktől, amely voltaképpen egy egyhangú legfelsőbb bírósági vélemény, mivel a szöveg minden egyes szavával mindkét oldal egyetért. Emellett eltérő, párhuzamos és különvélemények is olvashatók. Mindezt megszorozva az alkotmány mind a nyolcvan szakaszával, egy olyan „alkotmányos lakoma”, az alkotmányjogi tudás olyan izgalmas forrása lelhető fel itt, amely bővíti és gazdagítja mindannyiunk ismereteit. Ez a platform biztosít helyet azoknak az alkotmányról szóló videóknak is, amelyeket a legfelsőbb bíróság tagjaival készítettek, illetve a platform általános és középiskolásoknak szóló tanleckéket is tartalmaz, amelyek segítségével a tanulók az alkotmány valamennyi rendelkezésével, illetve azok előzményeivel is megismerkedhetnek. A Jognyilatkozatra[7] kattintással például láthatóvá válnak a forradalmi korszak állami alkotmányai, amelyeket James Madison használt fel, amikor a Jognyilatkozatot fogalmazta. Hasonló információ az alkotmány többi rendelkezése esetében is elérhető. A platform leginnovatívabb része az, ahol olyan alkotmányjogi eszmecserék folytathatók, amelyek Amerika- szerte, így Philadelphiától Kaliforniáig és Kentuckytól Ohióig egyesítik az osztálytermeket. Ennek keretében a különböző osztálytermekben tanuló diákok alkotmányjogi eszmecseréit egy bíró vagy szaktanár moderálja. Reméljük, hogy ebben az élményben Amerika piros (republikánus) és kék (demokrata) részeiből is tudunk részesíteni állampolgárokat azért, hogy népszerűsíthessük a polgárok közötti párbeszédet. Végül pedig ez a platform valamennyi közszolgálati programunknak helyet biztosít, így a podcastoknak, a videóknak és a blogoknak is. Például amikor valaki az alkotmány I. kiegészítésére kattint, akkor valamennyi kapcsolódó közszolgálati program és blog láthatóvá válik. Minthogy az emberek egyre inkább online tanulnak, így igen figyelemreméltó, hogy egyetlen platformon gyűjtjük össze képzési anyagainkat és közszolgálati jellegű programjainkat, amelyeket aztán valamennyi lehetséges csatornán keresztül terjesztünk. Amerika olyan vezető oktatási intézményeivel működünk együtt, amelyek diákok millióit szólítják meg ebben a nagyszerű programban. Valamennyi projektünkkel, így a múzeummal, a közszolgálati programokkal, valamint az oktatási kezdeményezésekkel összefüggésben is fontosnak tartom hangsúlyozni, hogy ezek mind pártatlanok vagy többpárti jellegűek. Minden egyes programunkban különböző, konzervatív és liberális felfogású véleményformálókat, illetve polgárokat kérünk fel arra, hogy az alkotmánnyal kapcsolatban derítsenek fényt azokra a területekre, amelyekkel egyetértenek, illetve azokra is, amelyek kapcsán nézetkülönbségeik vannak. A miénk az egyetlen olyan amerikai intézmény, amelyet ez a kötelesség terhel. Jelenleg rendkívül polarizált időket élünk, a két politikai oldal alig beszél egymással. Ennek megfelelően különösen fontos, hogy különböző világnézetű és felfogású embereket ültessünk egy asztalhoz azért, hogy ne közpolitikai, hanem alkotmányos álláspontjaikat vitassák meg. Másként fogalmazva: arra kérjük a polgárokat, hogy ne azt kérdezzék, vajon szerintük mit kellene a kormányzatnak tennie, hanem azt, hogy mi az, amit az alkotmány megenged, hogy tegyen. Ennek megfelelően például nem azt, hogy a fegyverviselés szabályozásának szigorítása vajon jó vagy rossz ötlet-e, hanem azt, hogy a II. kiegészítés vajon megengedi vagy tilalmazza azt. Attól, hogy azt kérjük az emberektől, éppen úgy válasszák szét a politikai és az alkotmányjogi nézőpontjaikat, mint ahogyan erre a jogászprofesszorok kérik a saját hallgatóikat, és ahogyan erre a bírák is törekednek, azt reméljük, hogy annak az alkotmányos érvelésnek a gyakorlatát honosítjuk meg, ami segíti az embereket abban, hogy a pártpolitikai preferenciáik fölé emelkedve gyűljenek az emberi szabadság e nagyszerű dokumentuma köré.

Mindazok alapján, amit az imént elmondott, úgy tűnik, hogy a központ meglehetősen gazdag eszköztárral, illetve igen változatos formákban igyekszik közelebb hozni az alkotmányt a lakossághoz. Ez az intézmény bizonyára más országok számára is jó példaként szolgálhat szerte a világon. Említette a pártatlanságot mint a központ működésében meghatározó szerepet játszó szempontot. Ugyanakkor a külső szemlélő számára az amerikai politika egyre inkább polarizálttá vált az elmúlt évtizedek során, ezért érdekelne, hogyan tudott a központ semleges és pártatlan maradni ebben az időszakban. Hogyan tudja a semlegességét megőrizni feladatai teljesítése közben?

Amikor a semlegességünk megőrzéséről van szó, akkor a legfontosabb, hogy vezető konzervatív és liberális jogászkörök által kinevezett, különböző felfogásokat képviselő jogász szakértőket lássunk vendégül. A semlegesség garanciájaként szolgál, hogy számos programunkat egyaránt támogatja a konzervatív The Federalist Society, illetve a liberális American Constitution Society, hiszen így tudjuk a nézőpontok sokszínűségének megjelenítését biztosítani. Ez a két oldal néha egyetért, néha vitázik, de mi mind a két nézőpont bemutatását garantáljuk. Néha inkább liberális, néha pedig inkább konzervatív perspektívából készítünk egy-egy programot, de összességében a kiegyensúlyozottságra törekszünk. Ugyanakkor nem félünk határozott véleményt alkotni azokon a területeken, ahol az alkotmányjogi követelmények világosak. Így például egyértelműen fogalmazhatunk, amikor az alkotmány I. kiegészítéséről tanítunk, hiszen legfelsőbb bíróságunk számtalan alkalommal kimondta, hogy Amerikában csak akkor lehet tilalmazni a szólást, ha annak célja, vagy valószínű hatása közvetlenül erőszak okozására vagy előidézésére irányul. Ez az alkotmányjogi mérce pedig a Whitney kontra Kalifornia, illetve a Brandenburg kontra Ohio döntésekből ered. Tisztában vagyunk azzal, hogy ez a felfogás a véleményszabadság védelme tekintetében Amerikát a kivételek közé sorolja a világban, hiszen ez az alkotmányjogi mérce sokkal inkább védi a véleménynyilvánítás szabadságát, sőt még a gyűlöletbeszédet is más országok szabályozásához képest. Ugyanakkor mivel legfelsőbb bíróságunk számos alkalommal megerősítette ezt az alkotmányjogi elvet, visszafogottság nélkül taníthatjuk. Nem félünk elemezni egyetlen témát sem, azonban kizárólag alkotmányjogi perspektívából vitatjuk meg őket, és amikor egyszerre több olvasat is tetten érhető, akkor megpróbáljuk azokat kiegyensúlyozott módon bemutatni.

A legfelsőbb bíróságot említve meg kell jegyezni, hogy ön a központ vezetése mellett a George Washington Egyetem jogászprofesszora, illetve számos legfelsőbb bíróságról, illetve a legfelsőbb bíróságon szolgáló bírókról szóló könyv szerzője is. Ezek közül személy szerint azt kedvelem leginkább, amelyikben korszakonként, az egymással ellentétes bírói filozófiákon keresztül vizsgálja meg a legfőbb bírói fórum történetét. A legfelsőbb bíróságot érintő aktuális események, így az egyes ügyek végkimenetele, valamint a legutóbbi kinevezési eljárások fényében úgy tűnik, hogy az intézmény egyre erőteljesebben sodródik a politikai harcok felé. Emellett a legfelsőbb bíróság mind jelentősebb szerepet játszik az amerikai alkotmányosság és a közpolitikai kérdések formálásában. Hogyan látja a legfelsőbb bíróság jelenlegi szerepét az Amerikai Egyesült Államok közjogi rendszerében?

Helyesen utal arra, hogy a legfelsőbb bíróság a változás felé sodródik. Az amerikai kormányzat valamennyi intézménye, mint az intézmények általában véve, ostrom alatt állnak egy polarizált korszakban, és a bíróság számos rendkívül szokatlan és igencsak polarizált bírói kinevezési meghallgatást tudhat maga mögött. Ezért John Roberts elnök az ideológiai spektrum mindkét oldalán helyet foglaló többi bírótársával együtt aggodalmát fejezi ki azért, hogy a polgárok esetleg már nem hisznek a legfelsőbb bíróság pártpolitikától független legitimációjában, valamint abban, hogy döntései a jogban, s nem a politikában gyökereznek. Mi itt, a Nemzeti Alkotmányközpontban örülünk John Roberts elnök abbéli törekvéseinek, amelyek a legfelsőbb bíróság pártpolitikától független legitimációjának a megerősítésére és a bírói függetlenség megóvására irányulnak, valamint arra, hogy meggyőzze bírótársait arról: a pártpolitikai törésvonalak mentén történő megosztottság helyett inkább csatlakozzanak a döntésekhez, és az ügyeket kétpárti többséggel bírálják el. Roberts elnök Amerika legnagyszerűbb legfelsőbb bíróját, John Marshallt tartja a példaképének, akire hasonlóan nehéz feladat hárult a saját korában, amikor a bíróság legitimációja ostrom alatt állt. Így tehát van már történelmi előzménye az ilyen helyzetnek. Roberts elnök, illetve valamennyi bírótársa tisztában van azzal, hogy most kihívásokkal teli időket élnek, és mi minden tőlünk telhetőt megteszünk azért, hogy az emberek ismereteit bővítsük a törvények bírói felülvizsgálatának történetéről és hagyományáról. A közvélemény-kutatások azt mutatják, hogy azok a polgárok, akik többet tudnak a bírói felülvizsgálatról, könnyebben elfogadják és támogatják a legfelsőbb bíróságnak azt a hatáskörét, amelyben alkotmányellenes jogszabályok alkalmazását tilthatja meg. Ezzel szemben azok, akik kevesebbet tudnak erről, inkább hajlandók ezeket a bírói döntéseket a többségi akaratnak alávetni. E tekintetben nem a politikai hovatartozás, hanem az alkotmányos képzettség a döntő. És éppen ezért olyan sürgetően fontos, hogy mi itt, a Nemzeti Alkotmányközpontban bővítsük az emberek ismereteit a történelemről és a döntésekről annak érdekében, hogy el tudják fogadni a bíróságokat úgy, mint amelyek tevékenysége a jogon, és nem a politikán alapul.

Örülök, hogy szóba hozta John Marshallt, illetve a törvények bírói felülvizsgálatának intézményét. Úgy látom, hogy az Amerikai Egyesült Államok történelmének legfontosabb fordulópontjai az egyes államok és a szövetségi kormányzat közötti hatalmi megosztás változásaihoz kapcsolódnak. John Marshall mellett gondolhatunk az Alexander Hamilton és Thomas Jefferson közötti vitára is, az amerikai polgárháborúra vagy az azt követő újjáépítési korszakra, és az annak során elfogadott alkotmánykiegészítésekre, illetve végül, de nem utolsósorban a „roosevelti forradalomra” a New Deal programmal együtt. E történelmi fordulópontok mindegyikében a szövetségi kormányzat szilárdította meg a befolyását, sok esetben az egyes államok szabályozási autonómiájának rovására. Ugyanakkor a tagállamok autonómiája mégis szerves része az úgynevezett fékek és ellensúlyok rendszerének. Hogyan látja a legfelsőbb bíróság szerepét ezen a területen? A legfelsőbb bíróság a tagállamokat a szuverenitás hordozójaként ismeri el, illetve megpróbálja megóvni autonómiájukat? Vagy inkább a szövetségi kormányzat „ügynökségének” tekinthető, amelynek szerepe a nagy szövetségi programok végrehajtására redukálódott, és ennek megfelelően nem hajlandó fellépni a tagállami autonómia védelme érdekében?

Helyesen azonosította az amerikai történelem azon korszakait, amelyeket leginkább alkotmányos válságokként jellemezhetünk. Ha ezeket olyan korszakokként határozzuk meg, amelyekben a hagyományos alkotmányos döntéshozatali mechanizmus olykor erőszakba torkollóan összeomlik, akkor jól fogalmazta meg: az alkotmány eredeti ratifikációja, a polgárháborúhoz, illetve a polgárháborút követő alkotmánykiegészítések kiüresedéséhez vezető, úgynevezett nullifikációs válság,[8] valamint a New Deal válsága, végül pedig a polgári jogi mozgalmak felelhetnek meg leginkább ennek a feltételrendszernek. Ezek közül valamennyi a vertikális, vagyis az államok és a nemzeti kormányzat közötti hatalommegosztás dilemmáját vetette fel. Kis túlzással úgy lehet fogalmazni, hogy John Marshall az Alexander Hamilton és az elfeledett, ámde döntő fontosságú alapító atya, a pennsylvaniai James Wilson által felkarolt nemzeti hatalom „ministránsa” volt. Wilson volt az, aki ragaszkodott hozzá: „mi, az Egyesült Államok népe” mint egész legyünk a szuverenitás hordozója, nem pedig „mi, az egyes államok népei” vagy a király, vagy a parlament. A szuverenitást a nemzeti lakossághoz helyező wilsoni ragaszkodásra hivatkozott Abraham Lincoln, amikor megtagadta a déli államoktól az elszakadáshoz szükséges hatáskört, mert amint fogalmazott, „mi, az Unió népe” mint egész alkottuk meg az Uniót, így „mi, az Unió népe” mint egész kellene hogy beleegyezésünket adjuk ahhoz, hogy az Uniót meg lehessen változtatni. Ebből következően az egyes államoknak nincs szuverén hatalmuk az elszakadáshoz. Marshall emellett ekképpen fogalmazott a Washingtonhoz intézett búcsúbeszédében: a háborúban egy nép vagyunk, a békekötésben egy nép vagyunk, és minden kereskedelmi szabályozásban egy és ugyanaz a nép vagyunk. Érdekes volt, hogy Marshall ezt a szövetségi államiságot nem egy vertikális, hanem egy horizontális küzdelem kontextusában említette, nevezetesen a fő vetélytársával, Thomas Jeffersonnal folytatott küzdelmében. Marshallnak a Jeffersonnal folytatott küzdelme és ragaszkodása ahhoz, hogy a bíróságoknak még akkor is hatalmukban áll félretenni az alkotmányellenes törvényeket, ha az elnök a bírói döntések figyelmen kívül hagyásával fenyeget, erősítette meg a legfelsőbb bíróság legitimitását és hatalmát hosszú távon. Marshallnak két nagy csatája volt: egyfelől a Madison kontra Marbury ügy, amelyben megalapozta a törvények bírósági felülvizsgálatának lehetőségét, másfelől pedig az Amerikai Egyesült Államok Első Bankját megalapító törvény alkotmányosságának megállapítása.[9] Marshall munkásságának zsenialitása abban állt, hogy nem ment fejjel a falnak, ahogyan azt meg is fogalmazta. Azzal erősítette meg a legfelsőbb bíróság hatalmát, hogy ledöntötte ugyan az alkotmányellenes szabályt, de tartózkodott attól, hogy olyasvalamire utasítsa az elnököt, amely kapcsán fennállt az esély arra, hogy az elnök nem hajtja végre. Nem kockáztatta azt, hogy a legfelsőbb bíróság egy „papírtigrissé” változzon. A „bírósági államférfiúi lét” és a „bírósági stratéga” képessége lehetővé tette számára, hogy olyan dolgokat hajtson végre, amelyeket némelyek csak „bírósági dzsúdzsucunak” neveznek.

Ez valóban egy nagyszerű leírása annak, hogy John Marshall zsenialitása hogyan is emelte a törvények bírósági felülvizsgálatát az alkotmányosság alapvető elvei közé. Ugyanakkor ennek lehet egy hátulütője is: az, amikor egy egyre aktívabbá váló bíróság fenyegetést jelent a demokratikus döntéshozatalra a demokratikus megfontolás elfojtásával. Az egyre hangosabb európai kritika arra mutat rá: ahelyett, hogy a törvényhozás kontrollja maradna, a bírósági aktivizmus a társadalmi változások egyik fő hajtóerejévé válik. Az Amerikai Egyesült Államok is átélt egy ehhez hasonló korszakot Earl Warren elnöksége alatt, az 1960-as évek során. Hogyan látja a bírói aktivizmus helyzetét a jelenkori Egyesült Államokban?

Ez egy fontos vita Európában, amelynek kapcsán Amerika kétszáz éves tapasztalatának megismerése és megértése hasznos lehet. Először is, nem lehet az aktivizmusról vitázni anélkül, hogy definiálnánk. A legsemlegesebb meghatározás az, amit ön is használt: ez azt sugallja, hogy önmagában egy jogszabály megsemmisítése már aktivizmus. Az aktivizmus igazolható azzal, hogy azt az alkotmány írja elő, vagy éppen ellenkezőleg, indokolatlanná teheti az, hogy a bírók olyan jogot alkotnak, amelyet nem lehet észszerűen az alkotmányból kiolvasni. Az Amerikai Egyesült Államokban nagyjából a progresszív korszakban (a 19. század végétől) indult meg a vita az aktivizmus körül. A legfelsőbb bíróság ugyanis mindössze két szövetségi törvény alkalmazását tette félre az 1803-as Marbury kontra Madison és az 1857-es Dred Scott-döntések között. Csak a progresszív érában kezdett egyre több állami jogszabály alkalmazásának félretételéről rendelkezni arra hivatkozva, hogy azok sértik a gazdasági szabadságjogokat, ami végül a New Deal válságához vezetett. Ennek során pedig a legfelsőbb bíróság számos szövetségi törvényt azzal az érveléssel érvénytelenített, hogy a gazdasági szabadságjogokat vagy pedig a hatalmi ágak elválasztásának elvét sértették. A New Dealre adott válaszként (az 1930-as évek második felétől kezdődően) a legfelsőbb bíróság többé már nem érvénytelenített jogszabályt a gazdasági szabadság alapján, hanem nagyobb figyelmet szentelt azoknak a jogszabályoknak, amelyek a Jognyilatkozatban felsorolt szabadságjogokat sértették. Ez vezetett a Warren-korszakhoz,[10] amelyet a kritikusok példaként említenek arra, amikor a legfelsőbb bíróság egy-egy társadalmi változás előidézésének az élére állt. Némely szakértő ennél árnyaltabb álláspontot fogalmaz meg erről a korszakról, mondván, hogy a bíróság a Warren-korszak legtöbb ügyében tulajdonképpen az elnök és a kongresszus partnereként, és nem ellenlábasaként cselekedett, ugyanis ritkán erősített meg olyan szabadságjogot, amelyet a közvélemény vagy a többi hatalmi ág ne támogatott volna. Bár igaz, hogy a legfelsőbb bíróság meglehetősen aktivista felfogást képviselt, sőt némely döntése ellentmondásos volt, mégsem vezetett szabadságjogi forradalmat. A konzervatív kritikusok ezzel nem értenek egyet, és azt mondják, hogy a Warren-bíróságnak az Earl Warren távozását követően eldöntött Roe kontra Wade ügybe torkolló gyakorlata olyan jogokat talált fel, amelyeket észszerűen nem lehet az alkotmányból kiolvasni. Ezzel érkeztünk meg az úgynevezett Rehnquist-korszakhoz,[11] majd a jelenlegi Roberts-korszakhoz,[12] ahol fordult a kocka, és a liberálisok állították azt, hogy a konzervatívok aktivisták, mert ők azok, akik a Citizens United kampányfinanszírozási döntéstől kezdve a megerősítő intézkedéseken (pozitív diszkriminációt előíró jogszabályokon) át egészen a választójogi törvényig jogszabályok sorát döntötték le. A legidősebb bíró, Ruth Bader Ginsburg szellemi vezetésével a liberális bírák azzal vádolták a konzervatívokat, hogy ugyanahhoz a bírói aktivizmushoz folyamodnak, amelyet egykoron éppen ők ítéltek el. Némely konzervatív a „bírói elköteleződéssel” – a jogszabályok ledöntéséhez használatos másik kifejezéssel – védekezik, ami igazolja a hatalmi ágak elválasztásának megőrzését. Vagyis, ha az egyik hatalmi ág túllépi a hatáskörét, mint ahogy azt a kongresszusról állították, amikor elfogadta Obama elnök egészségügyi törvényét, akkor a jogszabály ledöntése megengedett. Ezek után, a 2016-os választásokat követően a progresszívok ismét felismerték az olyan „aktív bírók” előnyét, akik kordában tudják tartani a hatásköreit túllépő elnököt. A bírói visszafogottságról folytatott vita ennek megfelelően tehát heves követelésekbe csapott át, miszerint a bíróságnak mind a kongresszust, mind pedig az elnököt az alkotmány szerkezete szerint, számukra kijelölt korlátok között kell tartania. Mindez azt sejteti, hogy nem lehet az aktivizmust elválasztani azoktól a különböző politikai kérdésektől, amelyekről éppen aktuálisan szó van. Ugyanakkor az amerikai tapasztalat azt mutatja, hogy a bírók bizonytalan talajon járnak, ha olyan jogokat kényszerítenek ki, amelyeknek rendkívül laza kapcsolatuk van az alkotmány szövegével és történetével, és így a közvélemény sem támogatja őket. Ezzel szemben megalapozottan járnak el akkor, ha tiszta alkotmányjogi elveket kényszerítenek ki azzal a hatalmi ággal szemben, amelyik nyilvánvalóan túllépi a hatáskörét, mint például az úgynevezett Steel Seizure-ügyben (Youngstown Sheet & Tube Co. kontra Sawyer, 1952), amikor a legfelsőbb bíróság megakadályozta Harry S. Truman elnököt abban, hogy főparancsnoki hatáskörében államosítsa az acélműveket.

Köszönöm ezt a tanulságos és igencsak kimerítő meglátást! Végül, de nem utolsósorban, szeretnék kitérni egy nem kevésbé érdekes modern dilemmára, felidézve a nemrégiben megjelent egyik írását, amelynek az Amerika James Madison rémálmát éli[13] címet adta. Ebben az írásban a szabályozatlan médiaplatformokra hivatkozva a következő álláspontot fogalmazza meg: a platformok ahelyett, hogy megfontolásra és mély, tartalmas közéleti vitára sarkallnának, inkább olyan „visszhangteremként” szolgálnak, amely megszilárdítja a politikai előítéleteket. Ebből következően a demokratikus párbeszéd minőségének javítása helyett valójában erodálják azt. Nem gondolja, hogy e technológiai újítások fényében érdemes lenne újragondolni a véleménynyilvánítási szabadság elveit? Hogyan vélekedik arról, hogy a szólasszabadságnak nagyobb felelősséggel kellene járnia a digitális korszakban?

Nem gondolom, hogy az amerikai legfelsőbb bíróságnak újra kellene gondolnia azokat az alapvető elveket, amelyeken a nagyszerű amerikai szólásszabadság hagyománya nyugszik, nevezetesen azt, hogy véleményt csak akkor lehet tilalmazni, ha célja vagy valószínű hatása közvetlenül erőszak okozása. Ezt az elvet elsőként James Madison és Thomas Jefferson fogalmazta meg az 1789-es úgynevezett lázadási törvény (Sedition Act) elleni tiltakozásként, majd Louis Brandeis[14] karolta fel az 1927-es Whitney kontra Kalifornia ügy döntéséhez fűzött párhuzamos indokolásában, végül pedig a legfelsőbb bíróság fogadta el az 1969-es Brandenburg kontra Ohio ügyben hozott döntésében. Ez voltaképpen az alapítóknak az érzelmek helyett az érvelésbe vetett hitét tükrözi. Úgy gondolták, hogy amíg elég idő áll rendelkezésre a megfontoláshoz, addig a gyűlöletkeltő beszédre adott legjobb válasz a „jó beszéd” azért, hogy a polgárok saját maguk tudjanak dönteni és az érvek ereje érvényesüljön. A közösségimédia-platformok ugyanakkor kihívást jelentenek erre a madisoni elképzelésre, minthogy valósággal „űrsebességre” kapcsolják a megfontoláshoz rendelkezésre álló időt, és ezzel megkérdőjelezik Madisonnak az időbeli feltételbe vetett hitét, és abbéli meggyőződését, hogy az érvek ereje csak abban az esetben kerülhet ki győztesen, ha az emberek lassan, kellő idő alatt hozhatnak döntéseket. Madison félt a demagógoktól és a csőcseléktől, akikről úgy gondolta, hogy az olyan közvetlen demokratikus testületekből kerülnek ki, mint amilyen az athéni népgyűlés. És éppen ez az oka annak, hogy az egész amerikai alkotmányt úgy tervezték meg, hogy lassítsa a megfontolást. Itt senki sem dönthet gyorsan. Így például egy brexit elképzelhetetlen lenne az amerikai alkotmányos struktúrában, ugyanis mi nem tesszük lehetővé azt, hogy mély alkotmányjogi kérdésekről egy egyszeri népszavazással lehessen dönteni. Rengeteg vargabetűt kell leírni ahhoz, hogy az Amerikai Egyesült Államok alkotmányát módosítani lehessen. Még a hagyományos törvények elfogadásához is mind a három hatalmi ág egyetértésére szükség van. Ebből következően igazi madisoni problémát jelent az a sebesség, amelyen a közösségi médiában a vélemények száguldanak, elszigetelődve az úgynevezett visszhangtermekben és véleménybuborékokban. Nem hiszem, hogy van egyszerű megoldás erre a problémára. Nem gondolom azt, hogy a legjobb megoldás a szabályozás, és nem vagyok teljesen meggyőződve arról sem, hogy a közösségimédia-szolgáltató cégek kormányzati szabályozása valóban megoldást kínálna erre a problémára, ugyanis az sem világos, hogy miként kellene alakítani a szabályozást az elmélyültebb megfontolások elősegítéséhez. A gyűlöletbeszéd tilalmazása, amint az bevett gyakorlat Európában, nem kínál valós megoldást erre a problémára a felgyorsult és érzelmekkel teli online környezetben. És ezenkívül további akadályt jelent, hogy szemben az európai alkotmányokkal, az Amerikai Egyesült Államok alkotmányát egyáltalán nem lehet magánszemélyekkel, így a közösségimédia-szolgáltatókkal szembeszegezni, mivel úgy fogalmaz, hogy a „Kongresszus nem alkothat törvényt”, és nem úgy, hogy a Facebook nem alkothat törvényt. A véleménynyilvánítási szabadság mércéinek a közösségimédia-szolgáltatókkal szembeni alkalmazásához egy Facebookot szabályozó alkotmánymódosítás elfogadására lenne szükség. Bár egyetértenék azzal a gondolattal, hogy a platformok önkéntesen fogadják el az amerikai alkotmányjogi elveket, kevéssé valószínű, hogy ez a gyakorlatban meg is történik.