A mű eredeti címe: The Bookseller’s Apprentice

Szöveg: Amelia Mellor

Text copyright © Amelia Mellor

Hungarian Translation © Cséplő Noémi

First Published by Affirm Press, 2020

All rights reserved

Kiadta a Menő Könyvek, a Manó Könyvek Kiadó Kft. imprint kiadója, az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének a tagja. 2023

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

www.manokonyvek.hu

Felelős kiadó: Kolosi Beáta ügyvezető igazgató

Minden jog fenntartva.

Felelős szerkesztő: Edinger Katalin

Fordította: Cséplő Noémi

Műszaki vezető: Rácz Julianna

Elektronikus könyv: Szegedi Gábor

ISBN 978-963-584-440-1

ELSŐ FEJEZET
Vásári forgatag

A Paddy’s Market nevű vásártér mindig hangos, szagos és zajos volt.

Billy Pyke pedig éppen ezért imádta a piacot, ami minden szombaton betöltötte a fiú fülét állatok visításával, zenével és tucatnyi különböző akcentussal megszólaló emberi hanggal. Beburkolta a gázlámpák fénye, mely visszatükröződött a dús gyümölcsökről, a friss halról és a zsebtolvajok szeme villanásában, akik akár tízlábnyi távolságról is képesek voltak lebűvölni egy hölgy brossát a ruhájáról. Orra megtelt a levegőben terjengő füst, fűszer és sajt szagával. Szemébe ékszerek, mágia és gazdát cserélő pénzérmék csillantak.

A piac négy hatalmas fémteteje alatt a kinti világ szabályai nem voltak érvényesek. Egy fiatal nő bármely férfit legyőzött birkózásban. A piac négy bazaltborítású utcája zengett a világ minden tájának nyelvétől és akcentusától – Cornwall, Canton, Calcutta, Coranderrk és Cork is képviseltette magát. Egy használt ruhát viselő fiú pont annyi joggal bírt itt, mint bárki más, és bárki előtt, aki szimpatikus volt neki, megemelhette a kalapját. A piac maga volt a ragyogó lehetőségek, veszélyek, izgalmak és a mértéktelenség világa.

Billy pedig boldogan vetette bele magát ebbe a kaotikus, mégis ezer élményt és tanulási lehetőséget kínáló világba.

1871 telének egyik komor szombat reggelén Billy a család heti bevásárlását húzta éppen maga mögött egy játék kocsin, miközben húgát, Emmát kísérte át a piac zsúfolt utcáin. Melbourne rongyossá ázott ezen a napon, Billy esőkabátja több vizet nyelt el, mint amennyit távol tartott, sapkájáról a víz gesztenyebarna hajára, onnan pedig a nyakába csöpögött, alattomosan bekúszva a fiú inge alá. Bal cipője talpának repedésén át zoknija teljesen átnedvesedett, és minden lépésnél csicsogott.

A fiúban mégis dac és elszántság égett, ez fűtötte belülről. Mostanra egyértelművé vált, hogy szülei együttes fizetése sem elég ahhoz, hogy mind a hét gyermeküket etessék, öltöztessék és ellássák. Idejét látták hát, és szóvá is tették, hogy legidősebb gyermekük is beszálljon a pénzkeresésbe. A környéken a gyerekek kilencéves korukban kezdtek dolgozni, ezt a törvény is megengedte. Billy immár tizenkét éves volt, és a Spring Streeten lévő Model Nemzeti Iskolába járt, tudott írni, olvasni és számolni is. Ráadásul régóta tudta, hogy egy nap el fog jönni életének ez az új szakasza.

Nem bánta, hogy ott kell hagynia az iskolát, unta az ismétlődő órákat és a kemény fegyelmezést, ám a szombat reggeleket a Paddy’s Marketen – azt semmiképpen nem akarta elveszíteni. Nem állt szándékában csapdába ejteni magát az unalmas szöggyárban, unalmas apjával, unalmas szögeket számolva egész életében. Előző nap Anya és Apa megkérdezték, hogy szívesen dolgozna-e az üzemi gyártósoron. Ugyanezt csinálták, amikor Billynek mosogatnia kellett vagy kicsi Johnnyt tisztába tenni. Megkérdezték, hogy szeretné-e megcsinálni. Billy pedig mindig azt válaszolta, hogy természetesen nem szeretne a hét hat napján egy helyben ácsorogni és hideg szürke szögeket számolgatni a végtelenségig. Mire a szülei csak annyit mondtak, hogy túl fáradtak a vitához, és elküldték a fiút tűzifát pakolni. Ám Billy a fapakolás közben kieszelt egy tervet.

Nem kényszeríthetik, hogy dolgozzon, ha ő talál magának állást.

Épp a minap jelent megy egy reménykeltő hirdetés az újságban, ami a pottyantósban, szögre akasztva várta sorsát. Most pedig Billy tervvel a fejében trappolta végig a piacot, reménnyel és indulattal telve. Szeretné-e valóban? Szeretne-e hétévnyi tanulást kárba veszni hagyni? Szeretne-e egész életében megelégedni a használt holmikkal és másodrendűként leélni az életét? Tényleg szeretne?

A fiú mögött Emma botladozott a bazaltköveken, majdnem elejtve a kosárnyi tojást.

– Billy, haragszol rám?

– Nem – bökte oda a fiú meg sem állva.

Körülöttük tyúkok káricáltak a ketrecekben, emberek kiabáltak a standok között: „Sült almát tessék!” „Friss a homár!” „Próbálja ki a bámulatos erőtesztelő gépet!”

– Mert túl lassú vagyok? – kérdezősködött tovább Emma, miközben kikerült egy gyanús kinézetű pocsolyát.

– Nem vagy lassú.

– Húzhatom én is a kocsit, ha akarod.

Billy csak most döbbent rá, milyen gyorsan megy.

– Egyáltalán nem haragszom rád, Em.

És valóban nem is haragudott. Nem Emma hibája volt, hogy a szülei megpróbálták egy olyan életbe belekényszeríteni, amit ő maga nem akart. Ráadásul ha Billytől elveszik a bevásárlás feladatát, valakinek át kell azt vennie tőle.

A fémtetőről esőcsepp csurrant Billy fémkeretes szemüvegére. Ahogy levette, hogy megtörölje a zsebkendőjével, a világ lágy színfoltokba fordult: aranyló gyümölcshalmok, lila virágmaszatok, piros és zöld kínai lampionok elmosódott képe.

– Hol is találkozunk Frankie-vel? – kérdezte a rózsaszín foltnak látszó Emma.

A Pyke család heti bevásárlását hazahúzni kétemberes feladat volt. Öccsük, Frankie volt Billy leghatékonyabb segítője a piacon, aki ma reggel egy másik útvonalat járt be, hogy részt vegyen a feladatban. Frankie-t ismerve azonban valószínű volt, hogy a fiú figyelme elterelődött, épp kóbor kutyákat simogat, vagy egy utcazenész hegedülésére táncol.

– A könyves standnál – válaszolt Billy.

– Nem várhatnánk meg inkább odakint? – érdeklődött a kislány.

– Még mindig esik – válaszolt Billy, miközben a világ újra élessé vált, ahogy feltette a szemüvegét. – Ráadásul a könyves stand remek hely, ingyen olvashatsz, amíg csak akarsz.

Egy közeli fánkárus épp friss tésztát tett a sütőbe. A sütemény illata minden más illatot felülmúlt egy pillanatra. Emma megtorpant, elkerekedett szemmel figyelte a csodát.

– Em… – súgta Billy, miközben óvatosan újra mozgásra bírta a húgát. – Már megint bámulsz. Tégy úgy, mintha már láttad volna korábban is.

– De hisz nem láttam…

– Azt viszont nem szeretnéd, hogy ezt a tolvajok is tudják. Vagy a házalók. Vagy a Nagy Amerikai Fájdalommentes Fogorvos. Bármelyiküknek könnyen prédája lehetsz, ha nem figyelsz.

Emma hátranézett, mintha egy őt lábujjhegyen követő zsebtolvajt akarna rajtacsípni.

– Amikor Anyával jöttünk, nem voltak tolvajok.

– Dehogynem. Csak nem mondta el neked, mert még kicsi voltál – magyarázta Billy, miközben kezét húga vállára téve félrehúzta őt egy csacsifogat útjából. – De ne aggódj a tolvajok miatt, amíg…

Bill azonban újra elvesztette húga figyelmét, ezúttal egy hajszálcsíkos öltönyben pompázó, vörös szakállú fickó lépett a kislány elé.

– Kicsikém, szeretnél emberetető cápát látni? Csupán hat penny felnőtteknek, de téged és a bátyádat féláron beengedlek.

A férfi mögött lefüggönyzött fülke állt, rajta felirat: Jim Crilly Meglepő Tárlata. Emma lelkesen csapta össze a két tenyerét.

– Billy, megnézhetjük?

– Ma nem – válaszolt a fiú anélkül, hogy lassított volna.

– Pedig nem sokáig lesz látható az emberetető cápa – győzködte őket Jim Crilly, miközben tekintete máris újabb hatpennys áldozat után kutatott. – Hamarosan beleun a halevésbe és valami mással kell őt etetnem.

Jim Crilly fülkéjének függönye félrelibbent, a korábbi vendég vöröslő arccal lépett elő.

– Ez felháborító. Nem kérhet fél shillinget{1} azért, hogy egy füstölt heringet reggeliző fickót mutogasson.

– Nem is füstölt hering! – vidámkodott Mr. Crilly. – Sült cápapikkely!

– Mit számít ez? – replikázott a pórul járt vendég.

– De hisz azt kapta, amiért fizetett. Egy embert, aki cápát eszik. Tehát a cápa eteti az embert.

Az árusok kiabálása elnyomta a pórul járt férfit körülvevő bámészkodók nevetését. Billy és Emma gyorsan odébbálltak.

– Fel nem foghatom, hogy ússza meg mindig – jegyezte meg Billy. – A múlt héten egy háromlábas patkány volt a műsor.

– Hű! Három láb hosszú patkány? – hüledezett Emma. – Hol nőnek ilyen nagyra a patkányok?

– Nem – csóválta a fejét Billy. – Ez a Meglepő Tárlat. Amikor azt mondja, háromlábas patkány, akkor te egy három láb hosszú patkányra számítasz. Valójában csak egy normál patkányt látsz, aminek az egyik lába hiányzik, azaz háromlábú. A sárkánya is csak egy különleges gyík volt, ami sárkánynak nézett ki.

– Én azért a gyíkért is fizettem volna – lelkendezett Emma.

– Tudom – biccentett Billy, és áthúzta a kocsit egy púposabb hátú utcakövön. Egy pasztinák elszabadult és a földre gurult.

Emma felmarkolta a szökevényt, és a kocsira halmozott kupac tetejére rakta.

– Nem akarod rendbe szedni a holmit? – kérdezte a bátyját.

– Azt hiszem, jobban járunk, ha megteszem – tűrte fel Billy az inge ujját. Rendszerező képessége több volt annál, mint hogy szépen rendezzen el dolgokat. Bűbájos képességgel bírt e téren. A sikeres varázslat három alapelvre épült, és nem volt egyszerű mindhármat magas szinten művelni. Az első az imagináció: amikor elképzeljük a vágyott végeredményt. Konvikció: magabiztosság a saját képességünkben. A harmadik pedig az artikuláció: amikor a mágiahasználó fizikai módon is kifejezi a kívánságát, akár szóban, írásban, rajzzal, mozdulatokkal, függően a saját mágiájától. A legtöbb ember kényelmi célokra vagy szórakozásra használta a mágiát: apróságokra, amik, ha félresikerültek is, nem okoztak komoly gubancot. Hiszen egy eltérített gondolat, egy aprócska kétség vagy hiba is meghiúsíthatta, félrevihette a varázslatot, egészen mást eredményezve, mint az eredeti szándék volt.

Ezen a napon a szétszaladó gondolatok veszélyeztették leginkább Billy mágikus terveit. Az imagináció tiszta fejet és összpontosítást kívánt, aminek a fiú épp híján volt. Ha mégis sikerül kiviteleznie a varázslatot, azzal viszont időt nyerhetnének és némi gondtól is megmenekülnének, szóval megérte tenni egy próbát. A fiú mély levegőt vett, és amikor kiengedte, elképzelte, ahogy minden, Frankie-vel, Emmával, otthonnal, szögekkel, időjárással, vizes zoknival kapcsolatos gondolat kitisztul az elméjéből, minden, kivéve a megvásárolt holmik a kiskocsin.

– Áruk – szólította meg a készletet. – Rendezzétek magatokat a legnehezebbtől a legkönnyebbig, hathatósan.

Lelki szemével látta, ahogy a zacskók, dobozok és kötegelt zöldségek összerendezik magukat, minden rést kitöltve igazodnak egymáshoz. Az utolsó szónál a vásárolt holmi csúszkálni és mocorogni kezdett, miközben minden szépen a helyére csúszott. A zsák krumpli a kupac aljára kúszott, a szárazbabos zsák a saláta alá fészkelte be magát, hogy megóvja azt a legurulástól.

– Billy, nézd!

A néhány utolsó dolog a földön kötött ki. Emma megzavarta Billyt, így az imaginációs alapelv nem működött tökéletesen. Mégis valamelyest működött a varázslat, és végül semmi más nem tört el és meg, csak a fiú összpontosítása.

– Sajnálom – sunyta le a fejét a kislány, miközben Billy felszedte a szétgurult almákat. – De nézd csak! Soha nem láttam még ilyen szép galambokat!

Billy felnézett abba az irányba, ahová a húga mutatott. A fémrácsokon három lahora{2} galamb illegette magát. Nagyobbak voltak, mint a hagyományos, szürke házi galambok. Fejük, begyük és lábtolluk fehér volt, fejük tetejétől a hátukon végig és szárnyuk végéig azonban fekete tollak húzódtak. Az egyikük lepillantott Billyre, félrefordította a fejét és megszólalt:

– Krú.

– Szemtelenek – nevetett fel a fiú, ma először. – Szemet vetettek a bevásárlásunkra.

– Olyan, mintha apró fekete felöltőt hordanának – mosolyodott el Emma is, majd elgondolkodva folytatta: – Vajon nem aggódik értük a gazdájuk?

– Talán a galambkiállításról szabadultak el. Péntekenként ide járnak a galambőrültek, hogy adják-vegyék a kedvenc fajtáikat. – Billy újra nekirugaszkodott a kiskocsinak. – Nem hiszem, hogy zavarná a gazdájukat, hogy itt vannak. Talán azért tenyészti őket, hogy aztán megegyék.

– Megegyék? – kapott levegő után Emma. – Ki enne meg ilyen gyönyörű galambokat?

Billy csak a vállát vonogatta.

– A gazdagok például. Nagyon divatos galambot enni. Ahogy teknőst is.

– Most ugratsz, ugye? Soha nem hallottam még, hogy bárki galambot vagy teknőst evett volna.

– Az emberek évezredek óta esznek galambhúst – magyarázta Billy, akinek kedvenc témája volt a történelem. – Már az ősi egyiptomiak is szerették.

Emma újra a rácsokra nézett.

– Még mindig követnek bennünket.

– Akkor reménykedjünk, hogy közelebb jönnek – kacsintott húgára a fiú. – Akkor aztán igazi lakomát viszünk haza!

A galambok azonban nem jöttek közelebb, de továbbra is követték Billyt és Emmát, egészen a Cole Könyves Standig, ami igazán furcsa dolog volt, még a Paddy’s Marketen is.

MÁSODIK FEJEZET
Két különös ember

A könyves stand volt Billy kedvence. A polcok görbék és zsúfoltak voltak, a magasabbak mindkét oldalon falat alkottak. A polcok és asztalok között székek álltak, melyek maguktól nyíltak le, amikor egy olvasó közeledett feléjük. Pultként egy kecskelábú asztal szolgált, melyet szintén könyvek szegélyeztek és néhány cserepes növény is helyet kapott rajta. Edward Cole, a könyvárus skarlátpiros felöltőben állt a pult mögött, és épp egy vevővel beszélgetett. Mellette aranybarna majmocska kucorgott egy ládán, óvatosan harapdálva-piszkálgatva egy fenyőtobozt, hogy hozzájusson a magokhoz. A stand fölött vékonyka szivárvány lógott, változó színű betűkkel üzenve a világnak: OLVASS CSAK, NINCS AKADÁLY. MEGVENNI SEMMIT NEM MUSZÁJ. Mr. Cole és a szivárványos tábla is kellemes ellentétet mutatott a szemközti árussal és standjával. Fletcher Állatkitömdéje egyáltalán nem volt varázslatos. Mrs. Cora Fletcher, az állatpreparátor szorosan összefogott ősz hajjal, mogorván ücsörgött a pultnál. Az ő tábláján ez állt: GYEREKEKNEK TILOS A BELÉPÉS.

Billy az olcsó románcok asztala alá tolta a kiskocsit, majd intett Emmának, hogy kövesse őt a pulthoz. A kislány végigfuttatta ujjait a polcokon. Pyke-ék nem engedhettek meg magunknak annyi könyvet sem, ami egy polcot megtöltene, nemhogy egész szekrényeket.

– Varázslatosan szép reggelt, Mr. Pyke! – üdvözölte őket a könyvárus, ahogy a két gyerek közelebb ért. Mr. Cole sosem köszönt egyszerű jó reggelttel, mindig remek, ragyogó, lenyűgöző napot kívánt. Akcentusán hallani lehetett, hogy Dél-Angliából származik, az is tudvalévő volt, hogy az aranylázzal került Ausztráliába.

– Jó reggelt, uram – válaszolt Billy, kezét a sapkája pereméhez érintve. – Emlékszik talán Emmára?

– Nagyon is emlékszem a kicsi Emma Pyke-ra – mondta Mr. Cole színlelt meglepetéssel. – Hat éves, ugye? És ki ez az ifjú hölgy?

Ám a kuncogás és erősködés helyett, hogy valójában ő Emma, a kislány egyetlen szót sem szólt. Némán bámulta a szemközti standot, a Fletcher-féle Állatkitömdét. A kiállított preparált állatok mind kifelé néztek, mintha visszabámulnának a kislányra.

– Billy – súgta Emma, miközben tekintetét az első sorban álló, csíkos, cingár jószágra szegezte. – Mi baja annak a szegény kutyának?

– Az nem egy kutya, hanem egy tasmán tigris – magyarázta Billy. – De Mr. Cole kérdezett tőled valamit. Légy udvarias.

– És így kell kinéznie? – tette fel Emma a következő kérdést, továbbra sem véve le a szemét a szerencsétlen jószágról.

Billy meglökte a húgát a könyökével, ám amikor Emma erre sem reagált, maga válaszolt helyette Mr. Cole-nak.

– Már kilencéves, uram. És elég régen nem járt már a piacon, szóval kérem, nézze el neki az udvariatlanságot. Muszáj mindenre rácsodálkoznia.

– Márpedig itt temérdek csodálkoznivaló akad – biccentett Mr. Cole. – Mondd csak, Emma, tudsz írni és olvasni?

A kislány végre udvariasan válaszolt.

– Igen, Mr. Cole.

– És miről szeretsz leginkább olvasni?

– Állatokról – súgta Emma olyan halkan, hogy a piac zaja szinte teljesen elnyomta.

– Állatokról! – Mr. Cole átnyúlt a pult fölött, és egy vaskos, kék, kemény borítójú könyvet vett le a polcról. – Akkor ezt feltétlenül látnod kell.

Emma hagyta, hogy a könyv kinyíljon a kezében. Billy rápillantott az illusztrációkra: hatalmas színes táblaképeket látott, sast, lantmadarat, valami macskára hasonlító pöttyös állatot. Emma elbűvölve húzódott odébb. Egy lenyíló szék már várta.

Mr. Cole elégedetten könyökölt a pultra.

– Hogy boldogultál a héten a feladvánnyal, fiam? Megvan a válasz?

– Igen, uram – válaszolta Billy. – Le tudom írni a nevem egyetlen betűben.

– Akkor hadd lássuk! – biztatta Mr. Cole, miközben egy vásárló felé fordult, aki éppen fizetni akart. – Máris, asszonyom. Nagyon izgalmas olvasmány. Ez itt kilenc penny, ez pedig hat…

A pulton lévő ceruza segítségével Billy egy hatalmas B-t rajzolt egy darab papírra, majd szorosabban fogva a ceruzát a kisebb betűkhöz, a kerek hasakba írta a nevét.

– Íme, uram – tolta a fiú Mr. Cole elé a papírt, amint a vásárló távozott. – A nevem, egyetlen betűben.

Bár Mr. Cole mosolyát eltakarta bozontos szakálla, hangján hallatszott, hogy örül.

– Nagyon jó, akkor most jöhet cserébe egy feladvány.

Ez a szokásuk két évvel korábban kezdődött, méghozzá Mr. Cole egyik különleges hirdetésével: Milyen toll nem írt le soha egyetlen betűt sem? Jöjjön el a Cole Könyves Standhoz, a Paddy’s Marketre, és meglátja! Billy rettentő elégedett volt magával, amikor rájött a megoldásra, hiszen korábban számos feladványt látott már az újságban, de néha meg sem értette azokat. Ezúttal viszont lelkesedésével köszönés nélkül rontott be a standra és kiabálta be a megoldást: Atoll! Azóta hetente adtak fel egymásnak újabb és újabb rejtvényeket. Mr. Cole mindig újabb találós kérdésekkel állt elő, Billy pedig történelmi könyvekben kutatott rébuszok után.

– Nos, azt hiszem, ez tetszeni fog önnek – mondta a fiú.

Néggyel jár és néggyel lóg,

Kettővel véd, eggyel kong,

Páros füllel, páros szemmel

Legyeskedik este s reggel.

– Hát ezt meg hol találtad? – kérdezte Mr. Cole.

– A vikingeknél – magyarázta a fiú, aki nemrég a Hervör és Heidrek saga fordítására bukkant rá, amely tele volt ilyen rejtvényekkel is az istenekről, háborúkról és királyokról szóló mondák mellett.

Mr. Cole elgondolkodva simította végig a szakállát.

– Az északi mitológiában vannak sárkányok is. Csak nem az?

– Nem, uram.

– Akkor talán majom. Biztosan eljutottak a vikingek legalább Afrika északi partjaiig. – Mr. Cole saját majma eldobta a fenyőtobozt, és a férfi vállára ugrott egy kis becézgetésért. – Négy lábon járnak, bármelyik végtagukkal képesek csimpaszkodni, és folyton egymás körül legyeskednek, udvarolnak egymásnak.

– Nem is majom. Tényleg kong. – Billy kipróbálta a testvérein a találós kérdést iskolába menet, és úgy gondolta, megfelelő lesz. Nem is túl könnyű, nem is túl rejtélyes.

A testvéreiről aztán hirtelen eszébe jutott Frankie, aki bármelyik pillanatban megérkezhetett. Billy végignézett a standon, azon törve a fejét, hogyan válthatna témát, hogyan hozakodhatna elő azzal, miért is jött valójában. Talán az lesz a legjobb, ha nem köntörfalaz.

– Mr. Cole, láttam a tegnapi újságban a hirdetését.

– A boldog olvasóról szóló verset? Szeretem ezeket írni.

– Nem, a másikat – válaszolt a fiú, aki megjegyezte a hirdetés teljes szövegét: SEGÉD KERESTETIK. Intelligens, szorgalmas, becsületes. Jelentkezni a Cole Könyves Standnál lehet, a Paddy’s Marketen. – Még mindig segédet keres, uram?

Mr. Cole homlokán összeszaladtak, majd kisimultak a ráncok.

– Nos, még nem volt időm végigolvasni mind az ötven levelet…

Billy szíve bukfencet vetett. Esélye sem volt, hogy ötven közül ő legyen a legjobb. A többiek biztosan több könyvet olvastak. Vagy épp jobban öltözködnek. Azért kihúzta magát, amennyire csak tudta, és átadta a saját levelét Mr. Cole-nak.

– Íme az ötvenegyedik – mondta határozottan. – És mivel nem volt ideje elolvasni a többit, talán elég csak a legjobbat elolvasnia.

Mr. Cole jót kuncogott ezen, Billy azonban képtelen volt eldönteni, hogy vajon a hangnemen vagy a vakmerőségén nevet. A fiú csak most döbbent rá, hogy a héten még nem is fürdött rendesen, csak egy hétköznapi mosdás jutott neki, lavórból, ronggyal. Félve szorította ökölbe a kezét a háta mögött, miközben Mr. Cole kinyitotta a levelet. Annyira tökéletesnek tűnt, amikor lezárta viasszal, de most, Mr. Cole ujjai között gyűröttnek és gyerekesnek látszott. Múlt éjjel Billy a szülei fiókos szekrénye fölött görnyedt, mivel ez a bútor állt legközelebb a házban egy íróasztalhoz, és a legszebb kézírását elővéve az alábbi levelet írta:

Kedves Mr. Cole!

A Herald című napilapban 1871. július 7-én, pénteken megjelent hirdetésére válaszolva szeretném lelkes érdeklődésemet kifejezni az Ön által kínált pozíció iránt. Régóta a Cole Könyves Stand olvasója vagyok, és minden vágyam, hogy az ön kivételes üzletében dolgozzam.

Lelkiismeretes és álta álhata állhatatos vagyok, mindazon tulajdonságok mellett, melyeket Ön kívánatosnak megjelölt. Intelligenciát tekintve osztályelső vagyok olvasásból, és a legjobb öt között írásból és számtanból. Megbízhatóságomról csak annyit, hogy hosszú évek óta rám van bízva hat fiatalabb testvérem, akik gondozásom alatt alig-alig szenvedtek sérülést. Szorgalmamat tekintve a háztartásunkban én dolgozom a legtöbbet a gyerekek közül, rám van bízva a legtöbb feladat, ezért Ön is nyugodtan rám bízhat bármiféle dolgot.

Ahogy az talán már Önnek is feltűnt, némi varázserővel is rendelkezem, melyet dolgok rendbetételére használok. Nem fogyasztok alkoholt, sem pedig dohányféleséget, és a legjobb rerefe referenciákat tudom adni jellememre vonatkozóan.

Őszinte tisztelettel,

William Thomas Pyke

55 Macarthur Place, Carlton, Melbourne,

Victoria (Ausztrália)

Ahogy Mr. Cole leengedte a levelet, Billy újra látta az áthúzott szavakat. Remélte, hogy emiatt nem tűnik gondatlannak. Talán megkérhetett volna valakit, hogy nézze át a helyesírást, de Apa túlságosan el volt foglalva a kicsikkel előző este, Anya pedig nehezen írt, mivel sosem járt iskolába.

Mr. Cole homloka újra ráncba szaladt.

– Mr. Pyke, amikor azt állítja, hogy a testvérei alig-alig szenvedtek sérülést…

Ez valóban gyanúsan hangzott.

– Nos, uram, a kicsikkel nagyon nehéz elkerülni a bajokat. Folyton lehorzsolják a térdüket, beütik a fejüket, belenyúlnak Apa borotvájába és játszanak a pengével, amíg én tisztába teszem a legkisebbet… De tényleg jól kezelem őket! Villámgyorsan bekötözöm és megnyugtatom őket, uram!

Billy legnagyobb meglepetésére Mr. Cole bólintott.

– Magam is nagy családban nőttem fel.

– Hetünk közül én vagyok a legidősebb – folytatta Billy. – És most, hogy a szüleim már nem tudják fizetni az iskolát, muszáj dolgoznom.

A Model Nemzeti Iskola nem volt túl drága intézmény, ám Billy tandíja így is három ezüst shillingre rúgott egy hónapra. A Rongyos Iskola ingyenes volt ugyan, de oda csak a legszegényebb szülők gyerekeit vették fel, és nem is voltak rendes tanáraik.

– Azt várják, hogy apámmal együtt a szöggyárban dolgozzam, de én nem akarok egész életemre ottragadni. Ezért szeretnék állást találni magamnak.

– Miért gondolod, hogy egész életedre ottragadnál? Jaj, Jacko, óvatosan! – Mr. Cole összerándult, amikor a majmocska gazdája arcába csimpaszkodva igyekezett lemászni a karjára.

– Mert így működik az élet.

Anya gyufásdobozokat hajtogatott, Apa pedig világéletében nyomtatványokat töltött ki, mióta Billy csak emlékezett.

– Nem feltétlenül. Én is sok mindent csináltam már. Voltam lámpagyújtogató, kosárfonó, ács, üvegfúvó, szobafestő. De voltam fényképész és maggyűjtő is néhány hónapig. Javítottam esernyőket… Árultam lekvárt, kolbászt, limonádét, pitét… most pedig könyveket. És szerintem ez az igazi munka számomra. – Mr. Cole Billy szemébe nézett a pult fölött. – Hány éves, Mr. Pyke?

– Tizenkettő, uram.

– Hm. A tizenhat lenne az ideális.

Csalódottság töltötte be Billy mellkasát. Egy idősebb fiú magasabb, erősebb, magabiztosabb lenne, több könyvet bírna el, könnyebben szóba elegyedne a vevőkkel.

– De ez még nem zárhat ki senkit – tette le végül Mr. Cole Billy levelét a pult egyik oldalára. – Köszönöm, Mr. Pyke. Itt bármikor ingyen tanulhat, ha oktatásra vágyik.

Ennyi volt. Nem maradt helye a könyörgésnek.

– Megnézem, hogy tetszik a húgomnak az állatos könyv. Sok szerencsét, uram.

Ahogy Billy elfordult, hogy Mr. Cole végre kiszolgálhassa a vevőit, a fiú egészen mélyre húzta vörösödő arcán a sapkáját. Álmai netovábbja lenne itt dolgozni. Könyveket pakolni egész nap. Emberekkel beszélgetni. Olvasni, amikor csendes a forgalom. Micsoda változás lenne ahhoz a rohanáshoz képest, ami most a kistestvérek miatt otthon van. Ám ha Mr. Cole egy tizenhat éves segédet szeretne, Billynek esélye sincs.

A fiú megállt a történelmi könyveknél, remélve, hogy így elterelheti figyelmét a kudarcról. A történelem mindent helyre rakott, ami csak az emberiség nagy meséjében történt. A szétszórt csontokat újra emberré formálta, a törött tárgyakat pedig történetekké. Egy nap talán Billy régész lesz.

Persze, ha nem ragad örök életére a szöggyárban.

Talán a szöggyár nem is olyan rossz lehetőség. Talán néhány év után válthat majd, és kiderítheti, mire is szánta őt a sors. Bár keserves néhány év lesz mindenképpen. Apa szerint a gyárban mindig hideg van, és a gépek folyamatos zaja úgy beleül a füledbe egy idő után, hogy soha nem múlik el.

– Néggyel jár és néggyel lóg – szólalt meg Billy feje mellett egy mély, kedves hang. – Micsoda krimi lehetne ebből.

A fiú megdermedt. Valaki kihallgatta a Mr. Cole-lal folytatott beszélgetését. Nem igazán volt kedve egy idegennel beszélgetni, de udvariatlanság lett volna tudomást sem venni róla, így megfordult.

A különös szó nem igazán illett a látványra, ami elé tárult. A legkülönösebb talán.

A hallgatózó nagyon vékony és nagyon magas volt. Kinézete nem árulta el származását: akár egy napbarnított matróz, a világ bármely kikötőjéből származhatott. A Paddy’s Marketre egyáltalán nem illő ruhát viselt, inkább úgy nézett ki, mint aki a szomszédos színházba készül egy estére, talán fel is lép a színpadra. Friss volt, elegáns, vasalt. Hosszú végtagok, patent új cilinder, fecskefarokban végződő felöltő és megnyerő, szögletes arc. Még a szakálla is csúcsosra volt nyírva. A legtöbb férfi, köztük Mr. Cole is, hatalmas, bozontos arcszőrzetet viselt.

– A kérdés csak az, hogy a jók vajon járnak-e vagy sem. – A férfi úriember módjára beszélt, úgy is öltözködött, de nem úgy ült. Elterpeszkedett. Egyik lábát maga elé nyújtotta, szinte átért a másik oldali polcsorig. Nadrágja a legfrissebb divat szerint, szűkre szabva feszült rajta.

Billynek még sosem volt olyan nadrágja, amely ráillett volna. Minden ruhája valaki másé volt korábban.

– Elnézést, de fogalmam sincs, miről beszél.

– A feladványodról. – Az idegen szeme úgy csillogott, mint két fekete tintapaca. – A cellaajtó döndülve becsapódott. Két ügyvéd védte a vádlottakat. Négy férfit felmentettek és hazamehettek, négyet pedig akasztófára ítéltek. Még rejtély, hogy ki körül legyeskedtek.

Az idegen olyan magabiztosan állította az igazát, hogy Billy önkéntelenül is hátrébb húzódott. Természetesen jól öltözött úriemberek is járhattak a Paddy’s Marketre, de sosem hagyhatták figyelmen kívül, hogy itt ők is ugyanolyanok, mint bárki más.

– Megfeledkezik a két szemről és a két fülről – mondta Billy tárgyilagosan. – Egyébként nem tárgyalás a megfejtés.

A férfi egyetlen felhúzott szemöldökel válaszolt.

– Tehén. Négy lábon jár. Tőgyén négy nyúlvány található – Billy, mint minden rendes városi fiú, ujjait a föld felé nyújtva mutatta is, mire gondol. – Két szarvával védekezik, egy kolomppal kong.

– És ki körül legyeskedik?

– „Legyeskedik este s reggel” – idézte Billy, miközben feltolta a szemüvegét. – A farkával kergeti a legyeket egész álló nap.

– Ja vagy úgy – derült fel a férfi arca. – Talán megpróbálkozhatnék egy másik feladvánnyal is.

A férfi levette a kalapját, könyékig belenyúlt, kotorászott benne egy keveset akkora területen, amekkora nem is lehetett a cilinderben, majd előhúzott egy hosszú, fekete sétapálcát, amit ezüstfogantyú ékesített.

– Mielőtt végleg megragadnál valahol – tette még hozzá az idegen.

Most már biztossá vált, hogy az idegen kihallgatta a Mr. Cole-lal folytatott beszélgetést. Talán valaki ezt is éppen kihallgatta. Billy körülnézett. Emma hallótávolságon kívül volt, olvasás közben a lábát lógázta. Frankie még mindig nem érkezett meg. Mr. Cole épp vevőt szolgált ki, a többi vásárló pedig a saját dolgával törődött. Egy fekete hajú lány, akinek a ruhája leginkább egy csíkos nyalókára emlékeztetett, a közelben ült, és valami bonyolultat művelt egy darab kék fonallal. Billyre nézett, tekintetük találkozott, majd egy pillanattal később már az ölében lévő kötős könyvet vizsgálgatta.

– Mr. Cole talán nem akar rajtad segíteni, de én igen. – A férfi feltette a kalapját, majd végigfuttatta fehér kesztyűs ujjait a sétapálcán, amely számos apró forgatható tárcsából állt, rajtuk ezüst jelekkel.

– Ön is segédet keres?

Bármivel is foglalkozott az idegen, biztosan érdekesebb, mint szöget számolni, gondolta Billy. És az idegen ruháját megnézve, jobban is fizet.

A férfi röviden felnevetett.

– Nem. De biztosíthatok neked állást. Illetve bármit, amit csak szeretnél – mondta a férfi, és Billy felé lendítette a sétapálcát.

A fiú nedves zoknija hirtelen száraz lett. Korábban bő nadrágja feszesen simult combjára. Szemüvege olyan tiszta lett, mintha most írták volna fel.

A fiú hitetlenkedve nézett végig magán. Az idegen úri ruhába varázsolta őt: kék felöltőjét aranyhímzéses virágok díszítették, kezén fehér kesztyű, lábán csinos, krémszínű nadrág, derekán kecses díszkard.

– Köszönöm – nyögte ki Billy meglepetten. – De ha bármit megtehet, amit csak akar, akkor ezt most miért tette?

– Hogy megmutassam, mennyire egyszerű – válaszolt az idegen, miközben széttárta a kezét. Egy lahora galamb jelent meg és ereszkedett a tenyerébe.

– Krú – búgta a galamb.

– Amint látod – mondta az idegen, és egy újabb galambot húzott elő, ezúttal Billy füle mögül –, hivatásos mágus vagyok.

Ez végül is megmagyarázta a galambokat. Ahogy bárki, aki nem festőművész, képes lerajzolni egy arcot, úgy a legtöbb ember tud varázsolni is. A hivatásos mágusok azonban megélhetésért varázsoltak: szalagokat húztak elő a levegőből, galambokat változtattak selyemkendővé és vissza. De a valódi mágiával kockázatos volt átváltoztatni és átmozgatni élő dolgokat. Egy galamb, ami tényleg zsebkendővé változott, magától is visszaváltozhatott, ha eljött az ideje, de akár rossz időben is bekövetkezhetett az esemény, vagy rosszabb esetben turbékoló zsebkendő, esetleg vászonszárnyú galamb vagy más bizarr végeredmény születhetett. Számos mágiahasználó nem volt elég magabiztos vagy inkább elég felelőtlen, hogy kockára tegye kedvence életét. A hivatásos mágusok könnyedén adták elő ezeket a trükköket.

– Hadd találjam ki – szólalt meg újra a férfi, miközben maga mellé, a könyvespolcra tette a madarakat. – Azt gondolod, hogy színpadon adok elő ilyen dolgokat. – Miközben beszélt, kártyapaklit húzott elő a levegőből, amit aztán fehér nyúllá változtatott. – Ám sokkal több vagyok egy egyszerű szórakoztatóipari szakembernél – folytatta a férfi, és a levegőbe dobta a nyulat. A szerencsétlen állat rúgkapált, miközben zuhant, de mielőtt földet ért volna, a mágus eltüntette. – Én a hihetetlent és meghökkentőt szállítom. Olyasmivel kereskedek, amiket az emberek úgy vélnek, nem lehet megvásárolni vagy eladni.

Billy zavartan húzkodta úrias öltözékének nadrágját. Biztosan bekoszolódik, mire hazafelé menet átvág a piacon.

– Miféle dolgokkal? – kérdezte végül a fiú.

– Szépség. Hírnév. Tehetség. Vagyon. Szerelem. Kiút reménytelen helyzetekből. És egyetlen pennydbe sem kerül. – A mágus megemelte a kalapját. A harmadik galamb a feje tetején ült. – Csak hívj Magnus Maximilliannek. Az egyedi és egyetlen Obskurátor, szolgálatodra.

HARMADIK FEJEZET
A szálak összeérnek

Bár számos szombat délelőttöt eltöltött már a piacon, Billy még sosem hallotta ezt a szót: Obskurátor. Tudta, hogy a kurátor ügyeket, intézményeket felügyel, és hogy a restaurátor műtárgyakat javít. Mr. Maxmillian olyasmikkel foglalkozhatott, amik obskúrusok, azaz zavarosak, homályosak, rejtettek, megfejthetetlenek. Rejtélyesek, akár a mágia maga. Titkok, akár a lélek mélyébe rejtett vágyak, amiket az emberek nem osztanak meg senkivel.

Ragyogó ígéretek lógtak a levegőben. Hírnév. Tehetség. Szerelem. Billy szerette volna megragadni őket, mielőtt eltűnnek a semmibe.

– Nem egészen értem, mire gondol – mondta végül a fiú, ami azért nem volt teljesen igaz. Nagyon is értette, mit akart mondani a férfi, csak épp azt nem értette, hogy lehetne mindez igaz. – Azt állítja, hogy bármit megadhat nekem, ingyen?

– Nem ingyen. Csak éppen nem pénzben kérem a fizetségemet. – A férfi lezser beszéde a piac ricsaját távolivá és bugyutává halkította. Ujjai a sétapálca tárcsáit tekergették. – Leginkább gyűjtőnek nevezném magam. És emellett… – Bal tenyerén törött köves jegygyűrű jelent meg. Összezárta az öklét, majd újra kinyitotta. A gyűrű eltűnt. – Amitől az egyik ember meg kíván szabadulni, arra lehet, hogy pont vágyik egy másik.

Ahogy kinyitotta a jobb tenyerét, ott feküdt rajta a jegygyűrű, hibátlan kővel a közepén.

A galambok megbámulták az ékszert.

– Krú – búgták.

Billy a csillogó ékkövet bámulva, halkan válaszolt:

– Nem igazán van mit eladnom.

– Biztosan akad néhány apróság – válaszolt leereszkedőn az Obskurátor. – Mindenkinek van valamije. Sebek, szívfájdalmak, kedvenc dalok, egy heti boldogság, ilyesmik. Szóval mit tehetek érted?

A mágus botja fogantyújára fonta elegáns kezét.

Mr. Maximillian hangjának ritmusa és dallama messze repítette Billyt attól, amire korábban gondolt. A mágus azt állította, hogy megadja az embereknek, amit csak akarnak. Ez jól hangzott. Bármi, amit ez a fura ember adhatott, jól hangzott. Vajon gondot okozna neki, hogy a Pyke család bronzpennyjeit és ezüstshillingjeit aranyfontokká változtassa? Vagy hogy villám sújtsa a szöggyárat?

Valószínűleg nem. A gond ennél mélyebben gyökerezett, egészen a fiú belsejében, olyan régóta, hogy egészen belenőtt már, mint szög a fába.

– Tudna csinálni valamit a szüleimmel? – súgta a fiú.

– Krú – válaszoltak a galambok.

A mágus csak ült, hallgatott. Annyira ritkán fordult elő, és olyan csodálatos volt, hogy valaki végre rá figyel, hogy Billy szíve megtelt hálával. És minden, ami odabent feszült, most előbuggyant.

– Mostanság Anya és Apa csak akkor beszélnek velem, ha azt akarják megmondani, mit csináljak, soha nem hallgatnak meg. Elvárják, hogy mindent megtegyek, amit mondanak, a főzést, a takarítást, a kicsikre vigyázást, és még a pénzt is. Elvárják, hogy kitaláljam, mit akarnak velem megcsináltatni, és azt, hogy csináljam is meg. Ha bármikor rosszat teszek, csak azt mondják, hogy elég idős vagyok már, hogy jobban tudjam, ám amikor megpróbálok kiállni magamért, akkor meg túl fiatal vagyok, hogy megértsem. Mintha nem lennék más, csak egy pár kéz.

– De hát te több vagy ennél – mondta gyengéden Magnus Maximillian.

– Néha azt gondolom – folytatta Billy –, hogy akkor lennének a legboldogabbak, ha tényleg csak egy pár kéz lennék, gondolatok, érzések és pláne hang nélkül. Mindent megteszek, amit mondanak, és még így sem elégedettek velem. Tudom, hogy szükségük van rám. De… Azt hiszem, nem törődnek velem.

– Ez bizony kellemetlen – mormogta a mágus, majd elgondolkodva a szája elé tette kesztyűs kezét.

– Persze, akár rosszabbul is állhatnék – szólalt meg újra Billy, némi bűntudattal a hangjában. – Inkább maradok Apa mellett a szöggyárban, mint valami szénbányában vagy más borzalmas helyen.

– Ez érthető.

– De ha már elvárják tőlem, hogy felnőttként dolgozzam, azt hiszem, hagyniuk kellene, hogy én dönthessek, és véleményem legyen, mint egy felnőttnek. Biztos vannak állások boltokban, farmokon, kertekben. A parkokat például nagyon szeretem. Jól van, Mr. Maximillian?

– Ó, hogyne, köszönöm – mondta az Obskurátor egy kitartó köhögéssorozat végén, majd széles mosolyt villantott Billyre, miközben hátradőlt a széken, és ide-oda forgatta a botja tárcsáit. – Micsoda mázli, hogy éppen hozzám fordultál. Van néhány ötletem, hogyan oldhatnánk meg a problémádat. Ha egy picit megnövesztenélek, már holnap reggelre a magad ura lehetnél. Csak annyit kérnék, hogy hadd tartsam meg azt a négy-öt évet, amit levágunk.

Billy hátrahőkölt.

– Négy-öt év az életemből? Akkor hamarabb halnék meg? – Ez picit erősnek tűnt.

– Csak az amúgy is problémás kamaszéveket veszítenéd el. A legtöbb ember szívesen megszabadulna tőlük. – Látva, hogy Billy bizonytalan, az Obskurátor félresöpörte az ötletet. – Ha jobban szeretnéd, életed első ajándékáért cserébe rávehetem a szüleidet, hogy bármit megtegyenek, amit te mondasz. Vagy ha csak csöndet szeretnél a házban. Hogy lehetőséged legyen, hogy meghalljanak. A kicsik elég nagy zsivajt csinálnak, nem?

Billy újra végignézett a könyves standon. Emma teljesen elmerült az olvasásban. Mr. Cole lelkesen ajánlgatott könyveket a vevőknek. A csíkos ruhás lány egyenesen Billyre nézett, majd a fejével lassan, mégis határozottan nemet intett.

A mágus valójában nem válaszolta meg Billy kérdését arról, hogy miként is vonna ki éveket az életéből. És egyébként is, miért akarna plusz éveket, első ajándékokat és más emberek boldogságát?

Hirtelen úgy tűnt, hogy a hosszú, kinyújtott láb bezárja Billyt. A köhögés lehet, hogy inkább röhögés volt? A száj elé tartott kéz gúnyos mosolyt igyekezett elrejteni? Billy úgy érezte, kitárta a szívét, megmutatta nyers, törékeny önvalóját, olyat részeit, amit soha nem lett volna szabad, és most képtelen visszazárni. Az Obskurátor talán tényleg képes kívánságokat teljesíteni. De a piac az őrülteket és a bolondokat is egyformán vonzotta.

– Nos? – sürgette Magnus Maximillian a fiút, kinyújtva felé kézfogásra szánt kezét. – Megállapodtunk?

Billy belsejében a remény viaskodott a gyanúval. Jó lett volna hinni, hogy a mágus tényleg jóindulatú, de a Paddy’s Marketen mindenki a maga szerencséjének kovácsa. Még Mr. Cole ingyenes olvasási lehetősége is arra szolgált, hogy a vásárlók visszajárjanak hozzá.

Akárhogy is. Ha a Billy életéből feláldozandó öt-hat évet egyébként a szöggyárban vesztegetné el, talán megéri odaadni őket. Ha pedig a terve, hogy megtalálja álmai munkáját, kútba esik…

Hirtelen sivítás riasztotta meg Billyt és Mr. Maximilliant is, mindketten megfordultak, hogy lássák, mi történt. Egy kismalac elszabadult. A kötele lazán lógott az oszlopról, ahová a többi malac volt kikötve. Emberek kiabáltak a malacárussal. Az árus visszakiabált. A malac sivított, ahogy kezek nyúltak utána, hogy elkapják, csak futkosott az emberek között, valakit fel is lökött.

A csíkos ruhás lány kék fonalát az ölébe rejtette, kezével takarta. Szeme tágra nyílt, Billyt figyelte.

A fiú elképzelni sem tudta, mit akarhat a lány, de amikor újra a felé nyújtott fehér kesztyűs kézre pillantott, az érzés, hogy megrázza, már elmúlt.

– Átgondolhatom?

– Tessék? – Magnus Maximillian a fiú felé fordult, és egy pillanatig olyan undor ült ki az arcára, mintha egy mély kút széléről pillantana le, aminek az alján Billy nyálka csupán. Aztán szinte azonnal visszatért a barátságos arckifejezés. – Ne haragudj, mit is mondtál? – kérdezte a férfi olyan sima hangon, ahogy korábban is beszélt.

– Krú! -búgtak a galambok.

– Szeretném átgondolni – mondta újra Billy. – Megbizonyosodni, hogy a legjobb dolgot kérem. Itt lesz a piacon jövő héten?

Az Obskurátor kedvetlen pillantással viszonozta a fiú kérdését. Billy bensőjében aprócska szégyenérzet keletkezett, hogy egy ilyen nagyszerű embernek csalódást okozott. Untatta Magnus Maximilliant. Elpocsékolta ennek a nagylelkű embernek az idejét és a kedvességét.

Aztán Mr. Maxmillian tekintete a standok között futó utcán hömpölygő embertömegre tévedt. Higgadt, elszánt tekintettel vette szemügyre azt a férfit, aki elkapta a szökevény malacot, úgy nézve, ahogy egy ragadozó néz a harapás előtti pillanatban. Az aprócska szégyenérzet Billy bensőjében átadta a helyet a megkönnyebbülés hullámának. A fiú örült, hogy nem őrá tekintenek úgy, mint akit fel akarnak falni.

– Amíg a piac itt van, én is – mondta meleg hangon Mr. Maximillian, majd kattintott néhányat a botja tárcsáin, sorba rendezett néhány ezüst jelet, és újra Billyre fogta a pálcát. – De te lehet, hogy már nem leszel itt.

A csillogó szép cipő eltűnt, Billy széttaposott bakancsa, nadrágja, esőkabátja egyetlen pillanat alatt visszakerült a fiúra, és koszosabbnak tűnt, mint korábban. Billy felnézett, ám az előtte álló szék már üres volt. A piac utcáján, ilyen rövid idő alatt hihetetlen távolságot megtéve, a mágus éppen a malacfogót segítette fel a földről.

A csíkos ruhás lány felállt, lesimította a ruháját és döbbenten nézett Billyre.

– Ez elég sokáig tartott. – Ahogy a fiú, a lány is a helyi gyerekek vegyes akcentusával beszélt. – Legközelebb egyszerűen csak mondj neki nemet.

Billy körülnézett, azt remélve, hogy lerázhatja a lányt azzal, ha a testvéreinek szükségük lenne rá, de Emma továbbra is bele volt feledkezve az olvasásba, Frankie-nek pedig még mindig nem volt híre sem.

– Úgy emlékszem, nem kértem ki a véleményedet, Zizi kisasszony.

A lány barna szeme elkerekedett.

Billy úgy érezte, talán kicsit túllőtt a célon, túl udvariatlan volt.

– Nem úgy értettem a zizit, mint badarságot – próbálta magyarázni a bizonyítványát –, hanem mint az édességet. Merthogy színes, csíkos a ruhád. Akár a zizi. Vagy egy nyalóka.

A lány arca hirtelen felragyogott.

– Te vagy az első, aki megértette!

– Tényleg? – hüledezett Billy.

– Amikor Lizzie néni és én megvarrtuk ezt a ruhát, pont azt szerettem volna, hogy úgy nézzen ki, mint egy nyalóka – magyarázta a lány, majd megmutatta a kezében rejtőzködő fonaltekervényt. – Örülök, hogy végül sikerült szabadon engednem azt a malacot. Máskülönben nem menekültél volna meg.

– Te elvarázsoltad a kötelet? – Billy hangosan mondta ki, amit gondolt. – Ez a te artikulációd. Nemcsak a kötésedet szedted szét, hanem vele a csomót is a malac kötelén.

– Eredetileg nem így terveztem. De amikor láttam, milyen közel állsz a kézfogáshoz, mindent félredobtam, új varázslatra koncentráltam minden energiámat és szabadon engedtem a malacot – magyarázta a lány, majd a vállán lógó tarisznyába dugta a fonalat. – Tényleg nem tudod, ki volt ez a férfi?

– Tudnom kellene?

A lány körülnézett és észrevette, hogy az Obskurátor még a közelben van.

– Jaj nekem. Megint szemet vetett szegény Mrs. McKay-re. Bár inkább rá, mint rád. – A lány hosszú zöld fonalat húzott elő a táskájából. – Gyere közelebb.

– Na várj csak – hőkölt hátra Billy. – Még azt sem tudom, hogy te ki vagy.

– A nevem Kezia – válaszolt a lány, miközben ujjai között bonyolult minta született, hasonló a macskabölcsőhöz{3}.

Billy nem tudta, mit is gondoljon a lányról. Kelet-ázsiainak tűnt, világosbarna bőre, fényes fekete haja ezt sugallta, de a beszéde alapján Ausztráliában született, úgy öltözködött, mint aki magas társaságba, teapartira készül, és olyan nevet viselt, akár a menő lányiskolák tanulói.

– Milyen Kezia?

– Senki.

– Badarság. Senkit nem neveznek a szülei Senki Keziának.

A lány nem válaszolt, csak átdobta az egyik hurkot Billy fején, a másikat pedig a sajátján.

– Rendben, Senki Kezia. Mire való a fonal?

A piac hangja hirtelen elcsitult, a kiáltások távolinak tűntek, a tömeg léptei tompa duruzsolássá fakultak. Olyan volt, mintha Billy hirtelen víz alá dugta volna a fejét.

– Nahát! – Lehet, hogy Billy hallása megromlott, a hangja viszont tisztán csengett.

– Így nyugodtan beszélgethetünk – mondta a lány, miközben körülnézett, hogy meggyőződjön róla, a varázslat tényleg működik. – Az emberek nem hallanak bennünket, és mi sem halljuk őket, de te és én halljuk egymást.

– Áruld el az igazi neved – kérte Billy, miközben szorosan az ujjaira tekerte a mágikus fonalat. – Különben elszakítom.

– Előbb te a tiédet.

– Billy Pyke.

– Valójában William, ugye?

– Igen, de csak akkor szólítanak így, ha rossz fát teszek a tűzre.

– Sisak és lándzsa – mondta a lány. – Nagyon jó.

– Miről beszélsz?

– Hogy illik egymáshoz a két neved – magyarázta Senki Kezia. – A Pyke az tulajdonképpen a pika{4}, ami egyfajta lándzsa. Valamelyik ősöd katona lehetett. A William jelentése pedig sisak. Tehát te Sisak-és-Lándzsa vagy.

– Hű. – Billy mindig is unalmasnak gondolta a nevét, de Kezia félelmetessé és izgalmassá varázsolta. – Én úgy tudtam, a pika egy nyúlszerű állatka.

– A fegyver volt előbb – mondta a lány, majd nagyon sóhajtott. – De még a nyúl is jobb lenne a Senkinél. De szívesen lennék Barrett vagy Cameron is akár. Ezek csalást és görbe orrot jelentenek.

Billy megfeszítette ujjai közt a fonalat.

– Te tényleg azt várod, hogy elhiggyem, a Senki a valódi neved?

– Nem – válaszolt keserűn a lány. – Én hívom így magam, amíg ki nem találom a valódi nevem.

– Lelenc vagy?

– Talán igen – bólintott Kezia. – Épp ez a gond. Hogy még ezt sem tudom. A szüleim akár börtönben is lehetnek, vagy rég meghaltak, esetleg az utcán élnek hajléktalanként. Csak annyit tudok, hogy Lizzie néni és Laura néni egy fahéjfán találtak engem. Ezt is jelenti a Kezia: fahéjfa. Nem hiszem, hogy ők a valódi nagynénéim, mert nem igazán hasonlítunk. De azért sem tudom, mert képtelenek elmondani.

– Ez nagyon szomorú – jegyezte meg Billy kissé fellengzősen. – De mi köze mindennek hozzám?

– A férfi, akivel az előbb beszéltél, csinált valamit a szüleimmel – folytatta Kezia, majd félrehúzta hosszú fekete haját arca egyik oldalán. – És ezt művelte velem.

Billy összerezzent. A lány fejének oldala sima volt. Üres. A hajvonala pusztán a csupasz bőrt kerítette körbe.

– Néhány évvel ezelőtt történt – mesélte Kezia. – Hallottam róla, hogy milyen alak, de nem igazán értettem. Nekem is tett mindenféle ajánlatokat, hogy tud valamit a múltamról. Azt mondta, ismeri oda-vissza. Próbáltam ellenállni, tényleg próbáltam, de aztán erőt vett rajtam a kíváncsiság. És akkor azt mondta: „Végre készen állsz, hogy lefüleld a múltat.”

Billynek kényszerítenie kellett magát, hogy újra a lány arcába nézzen és ne bámulja az üres helyet a fején, ahol a fülének kellett volna lennie.

– De hisz az csak egy kifejezés.

– Én is azt gondoltam. Aztán a fülem eltűnt, ő pedig visszafelé mondta el nekem a történetemet. Mire rájöttem, hogy az egév a tti tulajdonképpen az itt a vége, már a felénél járt, én pedig képtelen voltam követni. – Kezia végre leengedte a haját. – Azt mindenképpen tudnod kell az Obskurátorról, hogy képtelen hazudni, de ne higgy el semmit, amit mond. Pontosan azt adja, amit megígért, de sosem úgy, ahogy te akarod.

– Ahogy Jim Crilly?

– Ahogy a legundokabb, legaljasabb Jim Crilly, akit csak el tudsz képzelni – mondta Kezia. – És mi még jól jártunk. Gyakran jönnek emberek a nagynénéimhez, hogy utána kérdezősködjenek. A miénk a varrós stand a Little Collins felőli oldalon.

Billy ismerte a standot, és ez meg is magyarázta a lány feltűnő ruháját.

– Miss Brooks és Miss Garland? – kérdezte, miközben tudatosan kerülte a gúnynevet, amivel az emberek illették a két hölgyet: a Spinék. A két vénkisasszony vélhetően túl érzékeny volt, hisz sosem találtak maguknak férjet, aki gondoskodott volna róluk.

– Ők azok. Illetve mi. – Kezia még halkabbra fogta a hangját. – Minden egyes alkalommal ugyanazt látom. Az egyik nap valaki még önmaga, másnapra viszont megváltozik. Bőkezű lesz, gazdag, boldog. Aztán minden elromlik. Eltűnik, kifolyik a pénz a kezéből, vagy ami széppé tette őt, túlzó és csúnya lesz. Mind azt mondják, hogy meg kell találniuk az Obskurátort, de olyankor ő sosem fellelhető.

Az egész történet abszurdnak tűnt. Ám Billy nem hagyhatta figyelmen kívül Kezia hiányzó fülét, bár amennyire a lányt ismerte, akár anélkül is születhetett. Vagy valahogy levarázsolta magáról.

– Miért nem szóltál a rendőröknek?

– Megtettem! De ha a piacról van szó, akkor haszontalanok. Ha itt lopják el a zsebórádat, az egyetlen reményed, hogy viszontlásd, ha megpróbálják eladni neked. Láttam, ahogy a rendőrök átmennek az utca másik oldalára, csak hogy elkerüljék a Paddy’s Marketet. Nekik mi nem számítunk. Bűnözők és bűnözők gyerekei vagyunk mind.

Ezt végre Billy el is hitte. Alig három év telt el azóta, hogy Nagy-Britannia ideküldte – a legtávolabbi helyre – az utolsó elítéltekkel teli hajót. A fiú gondolatban megpendítette a zöld fonalat.

– Azt mondta, tud rajtam segíteni – mondta halkan.

– Valóban képes rá – biccentett Kezia. – De szavamra, nem fogja megtenni. Bármennyire is úgy gondolod, hogy rossz a családod szöggyára…

– Nem a családomé – mondta Billy, és közben arra gondolt, mennyire más lenne az életük, ha az övék lenne a gyár. – Apa irodistaként dolgozik, és szükségük lenne még egy emberre a csomagolóban.

– Jó – bólintott Kezia. – Ha nem az övék, akkor nem lesznek mérgesek, ha más munkát találsz. Jelentkeztél Mr. Cole-hoz az állásra, ugye?

Billy a kedvenc árusára nézett, aki most buzgón igyekezett egyszerre két vevőt is kiszolgálni.

– Idősebb segédet szeretne.

– Akkor próbálkozz más boltokkal. Próbálj meg földet művelni, ahogy te is mondtad. Vállald el az állást a gyárban, aztán ne csinálj semmit, és majd jól kirúgnak.

Ez nagyon rossz fényt vetne Apára, gondolta Billy.

– Beszélek az érdekedben Mr. Cole-lal – folytatta a lány, majd leemelte kettejükről a zöld fonalat, mire a piac ricsaja azonnal körülfonta őket. – Csak ne hagyd, hogy az a szörnyeteg bármire is rávegyen. Mindig többe kerül, mint amennyit ér.

Mielőtt Billy eldönthette volna, mit is válaszoljon, a húga jelent meg mellette.

– Megjött Frankie!

És valóban, a standok között Frankie Pyke egyensúlyozott egy túlcsorduló láda terhe alatt. Ám ez adott Billynek időt még egy kérdésre.

– Az, amit csináltál – fordult vissza a fiú Keziához, bár Emma már rángatta a kezét. – Milyen bűbájt akartál megfonni, mielőtt elszabadítottad volna a malacot?

Kezia a piaci állványzatra nézett, az ott ücsörgő fekete-fehér galambra.

– Hálót szövök.

{1} 1 shilling = 12 penny = 48 farthing

{2} A lahora nyugodt és méltóságteljes, meglehetősen nagy, de nem túlságosan hosszú testű galamb, csaknem vízszintes testtartással. Különleges jellegzetessége fekete-fehér tollrajza és elmaradhatatlan lábtolla, „gatyája”. Nevét feltételezett származási helyéről, a Pakisztánban található Lahore városáról kapta.

{3} Ősi kézügyesség-fejlesztő játék, amihez nem kell más, csak egy összekötött színes madzag és két ügyes kéz, még „madzagátvevős” vagy „ördögszövő” játékként is ismerik.

{4} A pika a hosszú lándzsák típusai közé tartozó szálfegyver. Használóit pikásoknak nevezték. A név feltehetőleg latin eredetű, és a „döfni”, illetve „szúrni” (pungo) szavakkal van összefüggésben.