Rita Falk

TÉLIKRUMPLIGOMBÓC

Magistra Könyvkiadó, 2023

A mű eredeti címe:

WINTERKARTOFFELKNÖDEL

Copyright © 2010 dtv Verlagsgesellschaft mbH & Co.KG,
Munich, Germany

Fordította: Balla Judit

Hungarian translation © Balla Judit, 2016

2. magyar kiadás

Kiadta a Magistra Könyvkiadó 2023-ban

Felelős kiadó: a Kiadó ügyvezetője

www.magistrakiado.hu

Coverdesign © dtv

Elektronikus formátum:
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-615-6147-33-2

1. fejezet

Éppen Simmerlhez tartok (keddenként friss disznótoros, májas és véres hurka), amikor látom, hogy ott hever az ajtaja előtt a prémsapka. Nem tudom, meséltem-e már róla, azt hiszem, még nem. Szóval: szerdán (vagy csütörtökön, a pontos időpont nem lényeges) szokásos napi körünket róttuk Ludwiggal, egy óra huszonöt perccel zártuk az egy óra tizenhét perces kört, de most ez sem lényeges. Ludwig szokás szerint rendesen ballagott előttem, aztán egyszer csak felkapta a fejét, megugrott, felkapott valamit a földről, és engedelmes, jó kutyához illően odahozta nekem és letette a lábam elé. Amint mondtam, egy prémsapka volt az, ráadásul egy meglehetősen giccses darab, rózsaszín szalaggal és strasszokkal a tetején. Szóval ott hevert a lábam előtt a sapka, mellette meg ott állt Ludwig, és boldogan csóválta a farkát. Aztán hirtelen előttünk termett egy nő a semmiből. Először azt hittem, ő a sapka tulajdonosa, és most boldog, hogy megtaláltuk neki, csakhogy sajnos nem így volt. Először is egyáltalán nem volt boldog. Másodszor meg a sapka nem is sapka volt. Tüzetesebb szemrevételezés után már sejteni lehetett, hogy igazából egy kutya, pontosabban szólva egy öleb, strasszokkal kirakott rózsaszín nyakörvvel díszítve. A nő meg (már amikor sikerült újra lélegzethez jutnia) sikítva rám támadt, hogy miért nem fogom vissza a hatalmas szörnyetegemet. Gondolom, Ludwigra célzott. Aztán azt sipítozta, van-e egyáltalán fogalmam róla, milyen értékes egy ilyen (mondta a fajtáját is, de az most mellékes) törpe, és hogy milyen érzékeny ez a kis drága.

Nem volt fogalmam róla.

A sapka meg közben ott feküdt végig a földön, és meg sem mukkant. Ha nem ismerném ilyen jól Ludwigot, felmerülhetett volna bennem, hogy talán túl sem élte a szállítást. Szóval a nő felkapta a mozdulatlan lényt, kapkodva elkezdte letisztogatni róla a faleveleket, aztán nagy dühösen eltrappolt. Nem is értettem, hogyan tud ilyen döngve trappolni egy ilyen törékeny kis nő. De mindegy is.

Szóval e miatt a kis közjáték miatt nyolc perccel túlléptük a legjobb időnket, ami azért elég bosszantó. Ezt a nőt ráadásul még sosem láttam korábban. Először arra gondoltam, biztos valami városi kiránduló, aki meg akarta mutatni a kis nyavalyásnak, mennyivel kellemesebb a természet lágy ölén könnyíteni magán, mint az aszfalton a lámpaoszlopok tövében. De nem, mégiscsak hosszabb tartózkodásról lehet szó, ma ugyanis újra csak ott hevert a sapka a hentesbolt előtt. Kedden, a friss disznótoros szokásos heti napján.

A disznótoros vonzása erős, így nem törődve a küszöbön heverő sapkával, belépek az üzletbe.

– Szervusz, Franz! – Simmerl már jön is, közben a kötényébe törölgeti a véres kezét.

Akkor látom, hogy ott van ám a nő is a boltban, csak úgy tesz, mintha nem ismerne meg.

– Friss a hús? Minden friss? – kérdezi Simmerlt, aki erre kiemel egy csülköt a pultból és azt mondja:

– Nézze csak, hölgyem, ha ráteszi az ujját, még érezheti a pulzusát…

A nő a fejét csóválja, és egy pár virslit kér. Kifizeti és távozik, de nem sokáig van távol. A következő percben ugyanis már megint bent van a boltban és követeli, hogy távolítsam el a szörnyet a prémsapkáról. Kinézek, látom, hogy Ludwig ott fekszik összegömbölyödve, a sapka meg a hasához fészkelte magát.

– Ludwig, állj föl – szólok ki neki, mire engedelmesen feltápászkodik, a nő meg elvonul az ölebbel a karjában.

Kérdezem Simmerlt, tudja-e, ki ez.

– Mindenki tudja – néz rám vissza Simmerl. – Néha igazán nem értem, milyen rendőr vagy te, hogy mindenről utoljára értesülsz a faluban. Egy szál májas, egy szál véres lesz, mint mindig?

Elvigyorodom.

– Friss a hurka? – kérdezem szelíden.

– Frissebb már nem is lehetne. Ma hajnalban döglött bele a disznó a vérmérgezésbe, amit a májráktól kapott.

– Ma hajnalban? Akkor tényleg nem lehetne frissebb. Három szálat, mint mindig. Aztán ki vele, mit tudsz erről a nőről?

Simmerl gondosan becsomagolja a hurkát, és egy zacskóba teszi.

– Azt beszélik, ő örökölte a régi Sonnleitner-udvarházat az öregasszonytól, tudod, aki már régóta valamilyen otthonban lakott. A nő valami unokahúg vagy hasonló. Az öregasszonyra már nem is emlékszem igazán. Neked dereng valami?

A fejemet rázom. Amióta csak az eszemet tudom, nem lakott abban a házban senki. Ami persze érthető is. Nem igazán otthonos hely, gyerekkorunkban már attól összecsináltuk magunkat, ha csak átnéztünk a falon. Régi, lepusztult építmény az erdő közepén, közel-távol sehol egy szomszéd. Most pedig ott lakik benne egy ilyen törékeny kis nő azzal a minikutyával (bár a nő tulajdonképpen nem mondta ki egyértelműen, hogy tényleg kutya).

Azon a hátborzongató, baljós helyen. Hát nem tudom. Én azért kellemesebb lakhelyet is el tudnék képzelni magamnak.

Elköszönök, Simmerl még kiutalja Ludwignak a szokásos fehér kolbászt, aztán már megyünk is.

Nagyi krumplipürével és káposztával tálalja a hurkát, Papa pedig olyan sebességgel tömi magába, hogy úgy jár a karja, mint a cséplőgép. Miután mindent eltüntetett, felhajt egy pohárka pálinkát a jó emésztés végett, aztán újra beteszi a Beatlest. Jó hangosan. Ilyenkor nagyon örülök, hogy a Nagyi már süket, és nem kell neki is minden áldott este ugyanazt a rémséget hallgatnia. Lejárjuk Ludwiggal a szokásos körünket (egy-húsz az idő, valószínűleg mindkettőnk gyomrát nyomja kissé a hurka meg a kolbász), aztán benézek Wolfihoz egy sörre. Vagy kettőre. Így szép a világ.

Késő este hazaérve először is átesem egy cementes zsákon, hogy lehorzsolódik a térdem. Muszáj lesz felpörgetnem egy kicsit a munkálatokat, különben a disznóól örökre disznóól marad, és a végén még vissza kell hurcolkodnom a házba. Márpedig azt nagyon nem akarom. Már egyedül a Beatles is elég ok, de azért még van sok más is. Szóval össze kell kapnom magam, és folytatnom kell a hülye átépítést. Már csak azért is, mert ha egyszer elkészülök vele, olyan lakásom lesz, mint egy álom: 50 centi vastag külső falak, boltíves ablakok, boltozatos mennyezet. Hatalmas nyílt tér több mint százéves masszív mestergerendák alatt, ugyanolyan régi, igazi mészkőcsempés padlózattal. Minden építész ugrálna tőle örömében. Csakhogy sajnos a jóisten rendeléséből a luxushoz előbb el kell végeznem a munkát. És persze meg kell vásárolnom drága pénzért az anyagokat.

Ludwig ledobja magát a cementes zsákra, és már horkol is. Bekapcsolom a hősugárzót, elnyúlok a kanapén, és én is elalszom. Aztán verítékben fürödve ébredek fel, mint mindig. Mert hogy a kanapén a hőmérséklet körülbelül ötven fok, a disznóól egyéb részeiben viszont éppen csak fagypont feletti. Mint mindig. A hősugárzó drótjai kékes színben játszanak, és amikor kihúzom a dugót a konnektorból, szikrák röpködnek. Nincs más választás, haladni kell a felújítással, így nem mehet tovább. Ha a következő napokban munkaügyileg nyugalmam lesz, amire a tapasztalat alapján igen jók a kilátások, tényleg nekilátok.

Másnap délután elfuvarozom Nagyit az Aldiba, ahol most akciós a cukor. Nagyi vesz húsz kiló cukrot és egy farmernadrágot. Mert hogy most az is akciós.

– Apádra ráfér már egy új nadrág – magyarázza. – Unom már hetente foltozni azt a rongyot, amit hord.

Hangosan beszél, mert nem hallja a saját hangját, ezért aztán minden vásárló felénk fordul. A kasszához menetelünk, ahol Nagyi természetesen megkérdezi a pénztárosnőt:

– Rendes, jó minőségű a farmer, ugye?

Kifogástalan, feleli a pénztárosnő, ő maga is vett belőle kettőt, de Nagyi persze nem hallja. Felfelé mutatok a hüvelykujjammal, ezt már érti.

A hazaúton megállok az OBI-nál, mert vennem kell néhány csavart és szigetelő lapot. Nagyi nem akar bejönni, azt mondja, fáj a tyúkszeme, inkább megvár kint a kocsiban.

A reklámokban szereplő fürge, mosolygó, daloló, villámgyors eladókból sajnos egyet sem találok, pontosabbam villámgyorsat látok nem is egyet, villámgyorsan szívódnak fel, mielőtt az ember odaérne hozzájuk. Valószínűleg énekórára futnak. Mindegy, egyedül is összeszedem a dolgaimat, fizetek, és megyek ki a kocsihoz. A kulcsot benne hagytam, mivel ott ült bent a Nagyi. Kapitális hiba volt, mint azonnal nyilvánvalóvá válik. Nagyi ugyanis elaludt, az ajtókat meg blokkolja a központi zár. Valószínűleg Nagyi nyomta le, nehogy kirabolják vagy valami hasonló. Katasztrófa. Aki ismeri a Nagyit, tudja, hogy itt nem segít sem dörömbölés, sem kiabálás. Az egyetlen megoldás a várakozás. Így aztán körbe-körbe futkosok a bevásárlókocsival az autó körül, mert hogy átkozottul hideg van itt kint. Nem akarok túl messzire eltávolodni a kocsitól (megihatnék egy kávét az OBI büféjében, de mi lesz, ha Nagyi éppen akkor ébred fel egy percre, aztán látva, hogy nem vagyok sehol, szépen visszaalszik). Így csak körözgetek két és fél órán át a kocsi körül, közben egyszer odajön az áruházi detektív, hogy segíthet-e valamiben. Felmutatom neki az igazolványomat és közlöm vele, hogy fedett nyomozást folytatok. Nem kimondottan feltűnésmentesen, jegyzi meg. Inkább osonjon vissza a helyére, javaslom neki, mert pillanatnyilag éppen ő az, aki itt feltűnést kelt.

Aztán végre felébred a Nagyi, és kinyitja az ajtót. Közben teljesen besötétedett, Nagyi meg teljes hangerővel rám ordít:

– Az isten szerelmére, mi a csodát csináltál bent ilyen sokáig?

Uram, Jézus!

Otthon a Papa azt mondja, a farmer szar, vigye csak vissza szépen a Nagyi, és inkább vegyen még húsz kiló cukrot.

Felhívom Flötzingert, aki a szokásos módon jelentkezik be:

– Flötzinger víz-gáz-fűtés.

– Szervusz, Flötzinger – mondom neki. – Jövő héten kezdhetsz nálam a fűtéssel. Addigra megleszek az előkészítéssel.

– Kinyalhatod – mondja erre ő. – Tizennégy hete váratsz, hát elvállaltam mást. Méghozzá egy nagy munkát, egy nagyon nagyot. Jó ideig eltart majd.

Később találkozunk Wolfinál, ott megtudom, hogy a Sonnleitner-kúriára kell víz, gáz, fűtés.

– A megbízó egy igazi cukorfalat – áradozik Flötzinger. – Egy bizonyos Dechampes kisasszony. Dechampes-Sonnleitner, ha jól tudom. Mond neked valamit a neve?

– Dechampes? Sose hallottam.

– Az anyja állítólag egy francia fickóhoz ment feleségül.

– Vagy úgy.

– Igen, és most megbízott engem egy nagy és sürgős munkával. A lehető legjobbkor jött, az asszony a gyerekekkel úgyis Angliába megy a téli szünetre a nagyszülőkhöz. Amint Mary, Ignatz-Fynn és Clara-Jane elutazik, reggeltől estig csak csöveket fektetek a Sonnleitner házban.

Jó neki, gondolom. Neki. Mert nekem aztán éppen semmi jó nem származik belőle, hogy Flötzinger a Sonnleitner házban fektetgeti a csöveit.

Jó későn érek haza és azonnal el is alszom a kanapén, pedig a Papa rendületlenül hallgatja a Beatlest (Michelle). Negyed négykor felébredek, a Beatles még mindig szól. Fogom a szolgálati fegyveremet, átmegyek vele a házba, és leadok néhány lövést a lemezjátszóra. Michelle-nek annyi, ezernyi fekete szilánk repül szét a szobában. Paul, George, Ringo és John elhallgat. Elfújom a füstöt a fegyver csövéről, visszamegyek a disznóólba, és újra lefekszem. Az utolsó, amit hallok elalvás előtt, a Let it be. A kazettás magnó ezek szerint még működik.

Mark David Chapman lelőtte John Lennont, isten nyugosztalja. Biztos, hogy az ő apja is Beatles-rajongó volt.

Karácsony. A szenteste olyan, mint mindig. Kolbász és krumplisaláta, a Regensburgi Dóm Fiúkórusának karácsonyi lemeze, végül éjféli mise a Nagyival. Szokás szerint mindketten elalszunk, a pap ébreszt fel, mielőtt bezárná a templomot. Már három éve gondosan odafigyel ránk, mióta egyszer bent felejtett, és a fél falut fel kellett vernünk a dörömböléssel, mire kiszabadítottak.

Karácsony másnapján leereszkedik hozzánk Leopold az ő romániai Roxanájával. Nagyi libát süt egészben. Papa örül. Leopold úgy tesz, mintha örülne. A nyálas disznó. Roxana az egész ebéd alatt egy szót sem szól, nem szokott, legalábbis hozzánk nem. Leopoldnak egyszer mond annyit, hogy „Léobold, ideadnááád a sóóót?”, mire Leopold odaadja neki a sót. Ettől eltekintve egy árva kukkot sem hallunk tőle. Időnként rám emeli az őzikeszemét az asztal fölött és a füle mögé igazítja a bedauerolt haját. Aztán egyszer csak megérzem az asztal alatt a harisnyás lábát a lábam között, hogy hirtelen a szemem is majd kiugrik. Rám tör a köhögés, a zsemlegombóc visszajön a torkomba, aztán újra le, és csak ugrál föl-le, föl-le… Amikor feltápászkodom, látom, hogy egy lila selyemszál ragadt a cipzáromba, a Roxana harisnyáján meg vastagon felszaladt a szem. Nagyi persze elordítja magát, „nézd már, valami lila szál van a nadrágodon, éppen középen”, később pedig azt is megjegyzi, hogy „nézd már, Roxana, jól felszaladt a szem a harisnyádon”, az összefüggéseket viszont senki nem veszi észre.

Ebéd után Nagyi rendbe teszi a konyhát. Megkérdezem Leopoldot, nem segítene-e kicsit a Roxanája a Nagyinak.

– Nem kell segítenie, ha nem akar – feleli.

Márpedig nyilvánvalóan nem akar. Ehelyett beletemetkezik valami női magazinba, ami hihetetlenül sovány, kóró alakú nőkkel és ugyanolyan hihetetlenül ronda frizurákkal van tele. Végül én megyek ki segíteni a konyhába. Papa és Leopold közben a könyvesboltról beszélgetnek.

A következő felvonás a kávé és a Nagyi karácsonyi stollenje a hónapokon át pálinkában áztatott mazsolával. Leopold ajándékot is hozott Nagyinak és a Papának, nekem semmit, szokás szerint. Nagyi kap egy új kötényt hozzá illő lábosfogó kesztyűvel, mint minden évben. Papa egy vadonatúj Beatles-képeskönyvet, körülbelül egymillió mindeddig közzé nem tett fényképpel. Könnyes szemmel öleli meg Leopoldot, aki a Papa háta mögött a középső ujját mutatja nekem, aztán azt mondja:

– Hallgassunk egy kis Beatlest a kávé mellé, Papa.

Mindjárt hányok, de nincs menekvés. Ülünk a kávé mellett, hallgatjuk a Beatlest és nézzük Leopoldot, ahogy terpeszkedik a kanapén a Roxanáját átkarolva, a kezét a nőszemély mellére fektetve. És hallgatnunk kell, ahogyan a hülye könyvesboltjáról mesél. Meg mindenféle írókról, akik halálfontosak „napjainkban”, és akik neki mind jó ismerősei. És végighallgatjuk a bestsellerek listáját, és hogy milyen szépen csilingel tőlük a kassza.

– Mondd csak, Franz, mikor olvastál el utoljára egy rendes könyvet? – fordul hozzám, aztán negédesen elmosolyodik. – Már a Fix és Foxi kalandjait leszámítva?

– Asterix és Obelix? – kérdezek vissza.

A fejét csóválja.

A francba!

– Hagyjuk ezt – mondja a Papa.

– Igazad van, mindenki úgy éli az életét, ahogyan akarja – feleli kegyesen Leopold.

Az ő Roxanája például nem csinál semmit, mert már olyan sok mindenen ment keresztül Romániában. Értem én. Romániában szenvedett, itt meg most jól él – kizárólag a nagy dudáinak köszönhetően. A Papa viszont büszke az ő Leopoldjára, a Nagyi meg szerencsére nem hall az egészből egy szót sem.

Egy idő után Leopold megkérdezi, úgy egyébként mi újság nálam. Már szakmailag, teszi hozzá.

– Akad egyáltalán valami munkád ebben a porfészekben? Nem hiszem, hogy olyan nagy lenne itt a bűnözés, vagy nincs igazam? – kérdezi. Közben hülyén vigyorog, és Miss Románia mellét tapogatja.

Gyűlöl engem, amióta csak a világon vagyok. Mert hogy miattam halt meg a Mama, állítja ő. Mert az én születésembe halt bele. Valami gond volt a vércsoportjainkkal és a rhesus-faktorokkal, nem illettek össze, mit tudom én. Mama meghalt és ez az én bűnöm. Még pelenkás voltam, amikor már közölte velem, hogy egy lúzer vagyok. Az egész életem egyetlen nagy hiba, mondta nekem, amit mindjárt az első pillanatban elkezdtem, már azzal, hogy egyáltalán megszülettem. Mert én még világra jönni sem tudtam úgy, mint a rendes emberek, közölte velem. Ilyen egy seggfej a jó Leopold. Persze erre csak jóval később jöttem rá. Tulajdonképpen szomorú, ha az embernek a saját bátyjáról kell ilyet kijelentenie, de ez az igazság. Unalmas, mesterkedő, aljasságokra hajlamos seggfej. Egy nyálas disznó. Ezért hagyta ott az első felesége is. Most meg itt van a nyakán ez a román liba, aki már az esküvőjük estéjén a nadrágomon akart matatni. Egyszer igazán szeretném kideríteni, honnan tett szert rá a bátyám. Újsághirdetésből vagy valamilyen kuplerájból, gondolom. Leopold persze azt állítja, a könyvesboltban ismerkedtek meg. Képzelem, milyen könyvet vásárolhatott. Valószínűleg valami nagyon okos tanácsadót „Hogyan fogjunk meg magunknak egy sok pénzzel és kevés ésszel bíró könyvkereskedőt?” címmel. Esetleg „Ki a kupiból, be a luxusba”, vagy „Ezeregy ötlet műkörömre”. Leopold mindenesetre szereti, Roxana meg hülyét csinál belőle. Ami azért a javára szól a nőnek.

Később, miután Nagyi nyugovóra tért, meghallgatjuk a rádióban Ludwig Thoma Csendes éjét. Azaz csak mi, férfiak hallgatjuk, Roxana nem, ő egy fejhallgatóval üldögél, és a műkörmeit reszelgeti. Állítólag jobban szereti a tévét. Gondolom, leginkább olyan blőd műsorokat néz, amelyekben ostoba férjek elcserélik egymással a frusztrált feleségeiket, vagy amelyekben egy apáca és egy szado-mazo domina keverékének látszó nőszemélyek tanítják az életre egy csendes melléklépcsőn nyárspolgár családok gyermekeit. Szociálpornók egytől egyig.

Miközben a rádiót hallgatjuk, alaposan szemügyre veszem Leopoldot. Úgy viselkedik, mintha a Papa tükörképe lenne. Amikor a Papa elmosolyodik, Leopold képén is valami vigyorgásféle jelenik meg. Amikor a Papának elhomályosodik a szeme a meghatottságtól, Leopold képes és kierőszakol magából egy látványos könnycseppet. Ilyen egy nyálas disznó az én bátyám.

2. fejezet

Már a Csendes éj végénél járunk, amikor megszólal a telefon. Ráadásul a szolgálati. Először nem is figyelek fel rá, mert elég ritkán cseng, éjszaka pedig szinte soha. Egészen pontosan áprilisban csengett utoljára, amikor Simmerl jó alaposan berúgva frontálisan telibe találta a BMW-jével meg a disznószállító utánfutóval a városháza előtti telefonfülkét, majd pedig arra hivatkozott, hogy az a telefonfülke most került oda a semmiből. Megjegyzem, az a fülke körülbelül azóta áll ott, hogy feltalálták a telefont, de nem számít. Simmerl kifizette egy új fülke felállítását, ráadásul egy rózsaszínét az addigi sárga helyett. Visszakanyarodva az eredeti témához, ez volt az utolsó éjszakai bevetésem, azóta semmi. Ami tulajdonképpen elég bosszantó: egész évben nyugalom, aztán juszt is karácsony éjjel szólal meg a francos készülék, amikor már néhány pohár forralt bor is melegíti belülről az embert. Ugyanakkor egy valamire mégis jó a hívás: most aztán csak bámul rám hülye arccal a kedves Leopold.

– Így van ez – mondom bölcselkedve. – Nagyon stresszes munka rendőrnek lenni. Még karácsony éjjel sem lehet nyugta az embernek.

Felébresztem Ludwigot, és elindulunk. A nő, aki hívott (ugyanaz, aki a prémsapka gazdája és akinél Flötzinger készül lefektetni a csöveit) igencsak idegesnek tűnt. Azt mondanám, szinte már hisztérikus volt a hangja. Valaki ólálkodik a háza körül, ők meg bent reszketnek, ő és Klärchen. Meg tudom érteni őket, engem is mindig kirázott a hideg annak az öreg háznak a közelében. Talán így, hogy ketten vannak, nem olyan rossz a helyzet. Még kutya is van velük, bár ebben az esetben nem valószínű, hogy nagy segítség lenne. Persze azért a kutya, az csak kutya, és ha valaki bántani akarja a gazdáját, minden kutya vadállattá tud változni. Kivéve, ha a merénylő egy szál kolbászt is visz magával. Akkor már rosszabbul fest a helyzet.

Áthajtunk az éjszaka közepén az erdőn, és lefékezünk az öreg udvarház előtt. Már jön is elénk a Dechampes-Sonnleitner kisasszony. Hálóingben reszket, a karjában tartja a prémsapkát, és már a kerítésnél integet felénk. Nem kis megdöbbenéssel ismeri fel, hogy a kihívott rendőrség képviseletében én jelenek meg nála. Korábban a hentesboltban valószínűleg amolyan faék egyszerűségű helybélinek gondolhatott. Esetleg víz-gáz-fűtés buherálónak, vagy mit tudom én. Ő azt mondja, nem gondolta volna, hogy rendőr vagyok. Így fogalmaz.

Megkérdezem, mi történt, és hogy beszélhetnék-e Klärchennel is, akit említett a telefonban. Idősebb néninek képzelem Klärchent, talán valamilyen nagynéni vagy nagymama. Abból gondolom, hogy a Nagyit is azóta becézgetik, amióta megöregedett. Fiatal korában mindig csak Leninek hívta mindenki, az egész falu, amíg el nem kezdett zsugorodni és nem lett egyre kisebb és ráncosabb. Szőlőből mazsola. Amikor pedig elérte a mazsola stádiumot, már senki nem hívta Leninek, hanem becézni kezdték, és Lenerlnek szólították. Az ilyen becézgetések jól illenek az apró, összezsugorodott nénikékhez. Szóval azt hittem, Klärchen esetében is olyasvalakivel van dolgom, aki fiatalabb korában még Klara volt, most meg, mazsolaként már Klärchen. Sajnos tévedtem. Kiderül, hogy a prémsapkát hívják így. Tulajdonképpen nem is lőttem mellé nagyon: a sapka is kicsi és ráncos.

Megkezdjük az intézkedést. A személyi adatait, legyen szíves. Mármint a hölgyét, nem a prémsapkáét. Nincs nála az útlevele, de nem gond, hiszen van szája, el tudja mondani maga is. Félig francia, mondja. Apai ágon. Keresztneve Mercedes. Mercedes! Mercedes, csak nem Benz. Huszonnyolc éves, egy méter hatvankét centi magas, ötvenegy kiló. Haja sötétbarna, szeme kék. Gondolkodás nélkül válaszol minden kérdésre, csak akkor makacsolja meg magát, amikor a mellbőségéről kérdezem. Nem is erőltetem tovább.

Előveszem az elemlámpát, és nyomokat keresek a hóban. Találok is, ráadásul azonnal azonosítani is tudom őket. Ugyanis az egész faluban senki másnak nincs ilyen elefántméretű lába, csak a Flötzingernek. A lábnyomok a bejárattól a tűzifarakáshoz vezetnek, amely egy kis fészer előtt van feltornyozva, a fészer tetejéről pedig tökéletes kilátás nyílik az egyetlen kivilágított szobába. A fészer tetején is ott díszelegnek az irdatlan lábnyomok. Megnézem, lehajolok, vizsgálgatom, hümmögök, igazi profi benyomását akarom kelteni. Ludwig közben elhevert, a prémsapka megint odafészkelte magát hozzá, ott dideregnek kettesben. Hosszas tűnődés után visszafordulok a nőszemélyhez.

– Szóval azt mondja, ott fent állt valaki és bebámult a szobájába?

– Pontosan. Ott állt fent – mutatja is, hogy pontosan hol.

– Mennyi időn át állt ott fent?

– Nem tudom. – A nőszemély ideges. – Fogalmam sincs, mióta lehetett már ott, amikor észrevettem. Akkor persze azonnal eltűnt.

– Eltűnt – ismétlem komoly arccal. – Személyleírást tud adni róla?

Szomorúan rázza a fejét.

– Nagyon sötét volt kint – mentegetőzik.

Szünet. Aztán hozzáteszi.

– Félek.

– Most már nincs mitől félnie, hölgyem – mondom hősiesen. – Intézkedem és minden rendben lesz.

Elmosolyodik és bólint. Egyértelműen hálás a pillantása.

– Akkor én megyek is – biccentek. – Elrendezem ezt az ügyet, nem kell aggódnia. Menjen csak be szépen a házba, holnap majd tájékoztatom a nyomozás állásáról.

Aztán visszaülök a kocsiba és indulok Flötzingerhez.

Már ahogyan ajtót nyit, látom, hogy valami nincs rendben. Elő is kapom a pisztolyt, és harciasan nyomulok előre.

– Kezeket fel és a falhoz!

Ő meg erre tényleg felteszi a kezét, és engedelmesen odaáll a falhoz. Mondom én, hogy valami nagyon nincs rendben itt. Még nem tudom, mi az, de már érzem a levegőben. Flötzinger meg csak áll a falnál, mint egy hülye, mire elnevetem magam, és belépek az ajtón.

Víz-gáz-fűtés úr mezítláb álldogál, így alaposan szemügyre vehetem ormótlan lábait, de semmi gyanúsat nem látok rajtuk, már azon túl, hogy némileg ápolatlanok. Szóval mezítláb áll ott a Flötzinger, a ruházata meg egy zöld és kék színpárosítású melegítő, három fehér csíkkal és Abidas felirattal. A lehető legprimitívebb hamisítvány a határ cseh oldalán működő vietnami piacról. Mostanában már nem is igyekeznek eredetinek álcázni a cuccokat. Amíg vannak olyan hülyék – mint például Flötzinger –, akik így is megveszik ezt a rakás szart, nem éri meg többet fáradni vele.

Bemegyünk a nappaliba, ahol egy gigászi karácsonyfa áll, alatta a Toys”R”Us játékáruház teljes kínálata a tizenkét lóerős, négysebességes minikombájntól az XXL méretű rózsaszín babavárkastélyig. Flötzinger arrébb söpör a lábával néhány szétszórt puzzle-darabot, hogy eljuthassunk az ülőgarnitúrájukhoz. Helyet foglalok, és előveszem a diktafont a szolgálati bőrkabátom zsebéből. Lenyomom a start gombot, aztán az asztalra állítom a kis kütyüt.

– Teszt, teszt. Hol volt a mai este folyamán, Flötzinger úr?

Bemutat nekem, de nem érdekel, a diktafon nem rögzít képet.

– Kivittem Maryt, Ignatz-Fynnt és Clara-Jane-t a müncheni repülőtérre, mivel hogy indultak az anyósékhoz.

Jó alibinek tűnik, a bennem bujkáló rossz érzés mégis másodpercről másodpercre erősödik. Éppen azt kezdem fontolgatni, nem kellene-e újra elővenni és az orra alá dugni a fegyveremet, amikor – hapci! Kitör belőlem a tüsszentés. Ráadásul nem egy normális, átlagos tüsszentés, de nem ám. Akkora erővel robban ki belőlem, hogy egy pillanatra azt hiszem, az orrcimpáim mindörökre kiszakadnak a helyükről. Flötzinger feláll.

– Hová mész? – kiáltok rá.

– Papírzsebkendőért – feleli. – Semmi kedvem mindenhonnan a taknyodat törölgetni.

Megy és valóban hoz egy zsebkendőt.

Már a szemem is könnyezik, megdörzsölöm a zsebkendővel, de olyan bolond könnyezés ez, hogy viszket is, ráadásul belülről, ott viszont nem tudom megvakarni. Aztán újra tüsszögni kezdek. Nem egyszer és nem kétszer, hanem egy valóságos tüsszentés-áradat tör ki belőlem. Egyszerűen képtelen vagyok abbahagyni, pedig a szemem már annyira bedagadt, hogy csak egy milliméteres résen át látok ki belőle.

Könnygáz, fut át az agyamon. Istenem, ez a Flötzinger könnygázt vetett be ellenem.

Éppen újabb tüsszentés-sorozatba kezdek, amikor hirtelen rám veti magát valami. Mint egy James Bond-filmben, csak itt Flötzinger a Bond és én vagyok az ostoba orosz, akit éppen kikészít.

Pislogok. Egy macska pislog vissza. Egymásra meredünk. Angóramacska. Elegánsan begörbíti a hátát, aztán lecsap a mellső mancsaival a nadrágomra, és úgy kapaszkodik bele, mintha valami mászófa lennék.

Talán mégsem könnygáz, hanem a macskaallergiám, fut át az agyamon. Azóta megvan, amióta csak az eszemet tudom. Az utolsó, amit még látok, több száz fényes, csillogó szőrszál közvetlenül az arcom előtt. Aztán a szemem teljesen bedagad, a rés bezárul, rám borul az örök sötétség. Utolsó erőmmel lelököm az állatot az ölemből.

– Mióta van nektek macskátok?

– Karácsonyi ajándék Ignatz-Fynn-nek – magyarázza Flötzinger. – A testvérkéje meg, aki ott fekszik a kosárban, Clara-Jane ajándéka.

Elég! Felkapom a diktafont, és a fegyveremért nyúlok.

– Talán allergiás vagy a macskákra? – tudakolja Flötzinger, mire az ujjam megremeg a ravaszon.

– Vigyél haza! – nyögöm két tüsszentés között.