Parti Nagy Lajos

Hadd legyek hűs

Összegyűjtött versek
1970–2023
– szemelvények –

© Parti Nagy Lajos, 2023

Angyalstop
(1970–1980)

Ősz

Szürke a szádban a nyál.

Belerúgunk minden vadgesztenyébe.

Megtörlik orrukat a felhők.

Hatkor már este van.

Hosszú téli szünetről

álmodunk tanulás közben,

és hosszú lusta nyárról

gondolkodol órák alatt.

Az eső náthás kopogását,

a fakó októbert

nem hisszük el,

nem hiszed el.

(1970)

Arasz

A költő Krisztus

új időben

pici keresztjét

nyakában hordja

aranyláncon.

Arasznyi tűzoszlop

gázöngyújtóba zárva,

havi ezerkettőért

a „Favágó” című hetilap

szerkesztőségében.

(1970)

Ennyi

szám rongyoszsákját

kioldom

szórongyaimat

szétviszi a szél

a fogaimba akadtakból

verset varrok

kabátnak

takarónak

(1970)

Szombat, vasárnap, hétfő

Csodaváró szombatok

tátott száját

sorra betömik

gipsz-galamb vasárnapok

Csirke-kirántó

délelőttök

szépítkeznek

az agyonpróbált

attrakcióra

A nagy ebédek

rítusában

ott őröl

Kis János

szublimált dühe

A dudagyomor

délutánok

elpattannak

és észrevétlen

megfeketednek

Bensőséges röfögések

hasaalján

vakaródzó

alkonyok

A hajnal hétfőn

boltba megy

szájában csikkek

zsíros remények

üres üvegeit

hat nap haladékra

beváltja

(1970)

Platinatérd

A hold virít,

platinatérd kalácsa.

Foghoz koccanó

szavak ritmusára

masíroznak

bádog-medáliák.

A hold virít,

egy darab halál.

Ki nyúl érte

ma éjjel?

(1970)

Éjjel a főutcán

Halott a város. Méláz a postaláda,

csavargásokra gondol. Megyek.

Előrefutnak lábaim, lemaradok.

Foggal szorítom cigarettám,

magamhoz szívom parazsát,

szemeim füstöt inhalálnak.

Platinaujjú ívfény perceg,

anyjára gondol, ki sírva ballag

elcsukló méhével

Tolna s Mözs között.

Halva született verseim el se szórom.

Minek? Az éjjeli kapualárondítók

csak a papírra írt

költeményt tudják használni,

s a kitörlendők nyalására is

alkalmasabb az írott szó.

(1970)

Ok vonításra

Loncsos fekete kutyák sírnak

a lábukra lépő hidegben.

Okot keresek én is, hogy

voníthassak valami miatt,

de semmi vonításra érdemes

nem jut eszembe,

„márpedig egy normális, civilizált

ember ok nélkül nem vonít,

hiszen nem buta állat,

hogy a szavakkal kimondhatatlant,

a semmivel nem magyarázhatót

beleugassa a világba”.

(1970)

Mese a hullámról és a szikláról

A hullám, erős, jókora, púpos,

szét akarta törni a sziklát

Vakon csörtetett a part felé,

reccsentek mészfehér csigolyái

A szikla – szerencséjére – időtlen

idők óta 300 méterrel odébb volt

A hullám üvöltve rálepényedett

a lágy homokra, dühében összehányta

Azóta palackozzák. „Uram, hogyha gyomra fájna,

a MIRA víz kikúrálja.”

(1970)

Sirató

Éjjel hideg lesz. Ha fázol,

itt lóg a kereszten a meleg szvettered,

majd fölnyúlsz érte.

A legszebb koszorút a sógorék

csináltatták. Drágába kerülhetett,

de sírtak is nagyon.

Szép temetés volt. Itt volt minden

komád. A tisztelendő úr

még sohase beszélt ilyen szépen.

Most elmegyek. A lábaim is

fájnak kicsit. Hidegek már az

esték. A csirkéket is be kell zárnom.

Áldassál békével. Ha nem

lennék otthon Feltámadáskor,

a kapu alatt a kulcsot megtalálod.

(1970)

Kassák

Kassák István

érsekújvári patikaszolga

ezernyolcszáznyolcvanhétben

a higanynál nehezebb

fajsúlyú

és a gyémántnál is

keményebb

fémet állított elő

melyet saját magáról

nevezett el

a kassákot az egész világon

ismerik

ezerkilencszázhatvanhét óta

Magyarországon

is

bányásszák.

(1970)

Csuklógyakorlat
(1981–1985)

Téli színkör

a szájban happy-endként havazik,

a földszintről ki belebámul,

szakadt zsinórzat a padláson,

lát még egy ottfelejtett kerti széket.

a szájban elered a tél,

füstölő motorral nyelvek forognak,

kiventilátorozzák a beszédet

a félrecsapott borozókból.

mögötte elered a hó,

nem tud a nevetőizom összecsapódni,

egy csokor vágott seregély

bevágtat, mint a vastaps.

(1981)

Doboz

Maga a fény- és lángképzés egyre biztonságosabb,

s míg régebben dédpapa zsebe többször kigyulladt

leugorva a lóról, így égett benn egy ízben

a lottó, a hetibér, az orvosi papír,

miszerint majdani dédmama virgó,

mára csak rendeltetésszerű használat mellett,

már ez is főnyeremény,

casco a bajban, érett e doboz, úgymond, érett,

e tekintetben szinte a sajthoz,

szó-szó soványabb a priori.

Két aktív oldala kopottas, tapintásra

belga velúr, cementes svájcisapka,

még dörzsölődik, bárha csüggeteg, nem kór, szimpla elaggás,

két passzív oldalán felhordva ujjnyomok,

tapintható, ám látni csak lupén

az egyszeri és végtelen dűnék szolid csipkézetét,

lenyomat lenyomatra, mint vertikális rendőrségi akta,

empirikusan nem, tehát belátható.

Az élek némi roggyanó tendenciát

sejtetnek inkább, mint mutatnak, kifoszolván

zsírosbársony köszörűktől, megannyi szelíd erőszak,

ám karakteres még mindegyik, csak csöppnyi lágyság,

védtelenség, ennyi kell, még az elvágólag bevetett

katonaágynak is kell ennyi slamp. A mélyedés a nyomtatott

fedélen csak épp, csak mint elfogyó beteg alatt a vaskos

hordágy hajlata, a fent jelölt határok által

sötétre zárt üreg oldalnyomással fényre tolható,

aztán rendeltetésszerűen, nem mint a lóról dédpapa,

széjjelpislantva, májleső madár kering-e horpaszunk körül?,

tűz adható.

(1981)

Három réti dal

1.

margaréta

morg a réten,

szenved napon,

szenved éjen:

ah, micsoda szomorúság

az eltúlzott

tomporúság!

margarét,

ej, margarét

– morg a rét –,

alig is van tomporod!

hah!

gondolod?

2.

jaj,

micsoda gondolat

megenni a pongyolát!

– toporog a pitypang –,

áll a tehén,

rámorog:

maga meg mért káromol,

megvárjam, míg rámromol?

3.

szól a pösze gödölye:

ojcáinak gödöje

betegség avagy mosoly?

– is, is –

felel a kopony.

(1981)

Alba

„Alba, Pferdmann elvtárs, tessen befejezni,

pállott ágyi göncét gyöszköli az éj,

vekkeres kalitja kezdend csicseregni,

és a vasutas legott hazaér.”

„Hallga, Pityu édes, szólt a sofőr,

s míly elviselhetetlen hangon, Isten,

menj, orcáimról lesülne a bőr…

bár kényura vagy, mégse érjen itten!”

„Hah, érne bár, hogy végre megcsatázzunk,

combid közé vagy vérnőszömbe esni,

ámbár piha, jobbággyal mit vitázzunk?!”

„Alba, Pferdmann elvtárs! Tessen befejezni!”

„Alsónadrág, te büszke gimbika,

tedd zsebre, jaj, nadrágot már ne bonts!

Nehezen jár a spájz kisablaka,

a kertkapun már könnyedén kirontsz.”

„Ne félts, kiférek minden vad likon,

nem rettent ármány, spájzablak, se semmi,

nem nyáltól tseppen büszke trombitom!”

„Alba, Pferdmann elvtárs, tessen befejezni!”

(1981)

Minthogyha

Körmöd alá a szálka-hold,

köré dagad az esténk,

miért szorul a szánkra, mondd,

minthogyha pisszegetnénk,

minthogyha nem csitítana

a gennyedő világ maga,

minthogyha túlbiztositott

zár kéne, nehogy a titok

feltépje ezt a túlokolt

rendet, hogy elhihetnénk;

ki bűnözött, az meglakolt,

minthogyha megtehetnénk,

minthogyha mégis lenne ok,

mely végre felpattantana.

(1981)

Földközel

Tavasz, tavasz lesz, földközel,

virágmagasban verdesel.

Torkomban bross, irónia,

nincsen már mitől óvnia,

hordom mégis, mint pléhgigát

e göcögést, mit tű ver át.

Lemez-rekedten suttogok,

gipsszel kiöntött ballonok,

szélrablók ülik az eget,

ne várd, hogy levezessenek.

Virágmagasban verdesel,

ennyi vagy, örök földközel,

az éj, ha hangárjába zár,

mint bogarat a tulipán,

propellerzajjá változol,

nem közeledsz, nem távozol.

Virágmagasban, földközel

rezegsz, verődsz, hát higgyem el,

hogy azt a repülőteret

kitűzhetem, kitűzheted?

hogy ne csak ernyőn fogjalak,

hogy belül megtaláljalak,

hogy mint a vérem járjad át

az érnyalábnyi éjszakát.

(1981)

Holnap indul a század csuklógyakorlatra

– írta Troppauer Hümér –

A Szahara mellkasára rásüt a sivatag rózsája,

Eljött a délutáni fegyverkarbantartás órája.

Mióta ki vagyunk hajózva, ez a legkomfortosabb garnison,

Ránk gondolunk, és egyre csak fel-leráng a rekeszizom.

Fölöttünk mint egy, illetve 2-tő meleget adó szárny,

Terped széjjel az órjási kaszárny.

Hűl a lélek súrolatlan csajkák fedelében,

Dermed a leben lassen szuronyolajban, mintha lében.

Megannyi sárkánymintás pongyola, megannyi szőke kócdauer

A hornyos puskacsőben tömődik, tűnik, fullad el.

Mert görcsös a mi ki-belégzésünk és bizony gyatra,

Holnap indul a század csuklógyakorlatra.

Sunyi rohamra rándul mellkasunk, dudamód domborhorpad,

Himbáló tevék a zubbonygombok, e pucerájba sompolygó had.

Mint ha rézedényt sikáló beduinok közt szétcsap a gránát,

Burnuszos, rémült ujjaink hanyatthomloklanak a szaharán át.

Hajlongunk mell-leszorítva, míg felcsukol mókázó szánkig

A nyikkanó emlékezet, hogy kezdeni sem tudunk vele már mit.

Ha összeragadt családi és másmilyen fényképeket veszünk is elő,

Farzsebbe tévedt mozdulatunk szétszálazatlan, eltöredező.

De légnemvéve, befogott orral ülni se könnyebb, meredt tartásba,

Hány kredencüveg morzsái tokozódtak a század seggepartjába,

Hány törött gramophontű, vaggondeszka, drótszöges határ,

S hány irgum-pogrom, rossz csipeszfogás, hogy csoda szinte ülni már.

Csak a rakaszizmok babrálnak pokróc és tár közt fürgén fel-alá,

Betárazzuk a reszelthegyű múltat, dadogva be a nyelv alá.

Foszló zsávoly a sivatag, lükög rajt millió tevepata,

Gombolgat gallért rajt, garnisont századnyi pszichopata.

Ellankad mókás, zajgó kebelünk, vidúl a hűdött szervezet,

Szeppent mosollyal stószoljuk újra a szétrúgott szirénkonzerveket.

Feszenkedve az ágyszegélyen viaszoljuk a szíjazatot,

A századgramophontiszt újrahúzza a virradatot.

Kereng, mint prézlidarálóban a zsömle a Dél Csillaga jazz-band,

Markáns harcéleinkre lassan visszapozsgul a pirosbarna lelkend,

Estelszik künn a Szaharában, tüzes köveken sütik a keszrát,

Fogunkon zizgő lepedék, homokpapír zümmög, hiéna-esztrád.

Anyánk, mi egy virág vagyunk, fiad egyetlen árva csillaga

Kilép keményen, a vállán töltött deus ex machina.

Görcsös ki-belégzését többé nem veti latra,

Holnap indul a század csuklógyakorlatra.

(1981)

Zsugor

hull lassú pelyheletben

Weisz duplavé Gizella,

öltezve nátriumban,

piskótát sütve szállong.

zörgetve tepsejét az est

kirázza mostan őtet,

hogy hozza piros kisdedét

az öntőformából haza.

jövője, mint a porcukor,

a múltja, mint a rosta,

kinéz a hátsó ablakon,

lucidum intervallum.

belül már kádat tapsikál,

már lázasan frottíroz,

csak az a kurva marinír,

az hogy fog összeállni?

öltezve ostorlámpoá,

kigyúl habkönnyü tészta,

pásztás fehérben hull alá

Weisz duplavé Gizella.

(1982)

Garnidallam

tribün a rúzsos szájhunyatban, létartó,

nagy drapériák mögött a lenyelt suhogás,

eső folyik le csíkban, tengerig, fokhagymás

hajolajszag maszatol csókos vakotát,

vastag, üleplő mirha-zaftot, e pípes garniszálló

ablakát, hol rojtokban az asszonykacagás

futószőnyege, belátni most az ég alá,

fondor homállyal megtintázkodom.

a kávéfőző sompoly sziszegői hagynak kicsit

az ablaknál időzni, rózsás szájnyugta

békés perce ez. esik, folyik le csíkban

málnaöntet, dagadtra ázik garnitükröm,

mint dobra szórt bab messziről, püffedt

keretben taps ropog. amott a felsötétlő

mumpszmosoly alól a fúvószenekar kigyalogol,

tenyere fényesül a csatton, már álmában is

összecsattan, holnap az anzix matt felén

sorba áll újból kottajegyért, ünnep folyik,

folyik le csíkban, lába leér a tengerig,

mossa a foncsort föld alá, mossa a szálloda alá,

a mélyen úszó étteremben pávát filéznek,

torka nyitva, s a belsőség már kannaszám,

farktollai eligazítva, olyképp, hogy

túlmutat magán, kopasztás bűzét ellegyezni kész.

föltisztul így a felleges vidék,

s ellátni messzebb, garnírung felé.

hogy elhevert a horizont, hegyek,

megannyi gégeporc iramlanak a bőr alatt,

hanyatthomály púderverésben, nyaktáji

népaláfutás. kevéske fényhez csippentve

torkát, ki az, ki itt most szembenéz,

kié e kékes duzzanás, kié a foncsorvesztett

ablakon ki-beszivárgó rajzolat? mintha

esőn át, ázott púderszárnyakon át

lehelne rám szemből, az állami postáról

valaki s égetne szájmeleg nyoma,

mintha titkos stemplit ütne nyakamba,

kannamélyben a pávanyelvnek hiába egy

a hangja. eső folyik le csíkban s tengerig,

eső igen magasról, rózsás megafon leve gőzöl,

míg én az ablaknál időzöm, ablakba,

falba, vaktükörbe, belém szakad a fekete,

a jegyrekotta, garnidallam, pástétomvalcer

kannaszám, pohár-forma tenyérrel állok,

üveggel beharapva szám.

(1982)

Hattyúnyál

hattyúnyál veri a fákat, a pázsitolt szegélyt.

nem láthatja a véraláfutást már

felszívódni, pohár nyomát, sírós

káromkodásét. szeméből ha teniszgép

dinnyemagot köp is ki végül,

nem kel ki a salakban. heggyel beleáll.

így a nehezebb ezt a pályányi piros

horzsolást összetekerni, szőnyegbombázás

rolniját a vállra vetni.

ha csak dörzsbetegségről lenne

vaskos zárójelentés, vihetné ölben,

mint egészen közömbös meztelenségét,

ugrik sötéten, nyirkosan, díszfa

törzsétől díszfa törzséig, nem vakuval

fényképeznek, csak a hattyúk tátognak

idegesen a vágóhíd strandjáról,

tudják-e, nagyobb tét is van, mint

hogy a vizet leeresztik, többször körbecipelve

magunkat kiismerszik az öröklét

szakaszossága, díszfa törzsétől díszfa

törzséig egy kocka üres híradófilm,

elmosott kenguru szökken árnyéka

nedves ruganyán, tüskébe akadt

gumiköpeny, szivárgó, kényes hattyúnyál

látvánnyá veri a vizet, hal rég nem

tartozik a zizgő pikkelyekhez, vad sem

a koszló szőrhöz, kegyelmes húsipari táj,

csend, rend a hátsó kert felől is,

csak az a nyúlós kenguru a derítőknél,

feltekert teniszpályával a nyakában,

az hogy akasztja le magát, szegény,

a csipkebokorról? előjegyezzük,

holnap lelövik, ugró húsából nőjön

gumipitypang, gumiharisnya, sportcipő.

(1982)

Szódalovaglás
– mintamondatok nulla –
(1985–1990)

Az ember egyre jobban lemenne önmagába, na szép, ez igazán na szép. Ott belül egyre jobban Vajdajános, nagyon hideg nyirokba lóg a lába, s az arca nagyon szanaszét. Ott belül nagyon kicsikék az összes angyal, szárnyuk helyén gyereklapát. Ha mehet is, csak úgy megy önmagához, mint a pincébe szénért menne Freuddal, s egymás kezét szorítanák.

1   1

úgyis tudod úgy fejezed be eső ver

eső ver egy fekete

kirepedt szájú kerti csővel

s hogy minden alkalomban vékonyul

kés gyertya hegedűhúr

✻

2   4

csigák szétfoszló kondenzcsíkja

város ahonnan ahova

meddőhányók egy aktatáska szénért

minden nap próbareggeli

a gipsztej boldog mosolya

majd mind a zöldág slammá ülepszik

balett és orthopedia

✻

tükröt őrölnek kézidarálón

elefántcsont térde feljön a tejüzem fölé

ivory

✻

az éjszaka oly bársonyos

oly kord oly duplaszéles

oly An

puderáld magad kérlek

✻

5   7

bús ernő vagyok magánkórista*

✻

lágy cirmai a víg időnek

barackosodván egyre nőnek

és dörgölik az elmenőnek

puha tarkóját fiúnak nőnek

nem is figyelsz már egyre lőnek

✻

a foszló plázsmelegben

heverni elmeredten

ahol a barna pőtyös

katicák rajja kőröz

ahol a pléden áfony

virágzik macska nyáfog

s lopózni egyre beljebb

hogy orcád sem jegelhedd

✻

* Könnygúny, csókfanyar, liedérc.

9   11

nem menekülsz suttogtam veres frakkomnak

kibújnod rókagomblukon nem kenyered*

✻

szemében fölbillent szekérke

szája sarkában csöpp radír

aranykövér lovakat ír

hogy húznák valahova végre

szemében fölbillent lovacska

szája sarkában zabla van

sevalahová nem rohan

aranykövéren ül a bakra

szemére egyszer ráborul

a tájradír egy reggelen

ló és szekér ha elvonul

ha elvonul velem

✻

* Az irreverzibillé fogyó időn merengj el. Ha nem lettél menetté, legalább légy menetrend. Fazöldjét, mintha száját beszívja kint az este, a mély lukak, az erdők megfeslenek veresre. Merő romantikából hol mennyit ácsorogtál, hogy tán kiadja másod a lappadt másodosztály, mostanra légyüveg sík, sötétül, végre lágyul, s késő nem elfogadni az arcod állagául. Nézel és visszanézel, s ha ott vagy is mögötte, nem lesz több kedved hozzá, és nem lesz több közöd se. E romlott légű resti holnapra légüres tér, elmávadt arcát festi fapirosra a reptér. Varjakkal zsír az árnyék, az innen mintha túlnan, egymásba csúszol szépen, ültőhely, elrepullman. Megnő a vállak tönkje, fejed közéje hajtod, s kiüt a csorba arcél fölött a tompa arcfok. Elérzékenyre hűlnél, az ablak légymenetrend, az irreverzibillé fogyó időn merengj el.

Grafitnesz
(1988–2003)

Vojvodina Snack

ülök az újvidéki Vojvodina Snack

pozdorjamárvány asztalánál

„látni az utcát”

gyufát dohányzok már piros gyufát

szeptember tizenötödike eső van

Kamenicán éjjel Rózsika néni szíve megfulladt

érted egyedül halt meg

nézem a szivárvány esernyők

minden esernyőre jut egy összecsukható ember

vizes papírba csomagol az ősz

gyufára gyújt hogy lásson csomagolni

egy agyontörtént hét után most ez a márvány

már lapjával serceg a bőröm

„gyulladj ki gyulladj ki”

a Vojvodina Snack asztalánál

hírekre várok és a hírek alatt megőszül

„Okkerpolsky agyvérzést kapott”

összeszorított szájjal nézi a földet

slusszkulcsa bolyong a városban ide-oda

egymás nélkül

most karikára esik karikára

Tolnai itt volt elment jegyért

Leának a Bitefre

már vinném ezt kirakni mind nagyon haza

a pozdorját összerakni az asztalomon

mutatni látod ez a sok megtörtént mondanám

és itt van tömbbe

megtörtént bennem egy szabadság

itt nem tudom kirakni újvidéket

vagy mondanám ott

ott nem tudtam kirakni újvidéket

először van időm a hiányra erőst hiányzol

ülök mint akit az ismeretlenbe kitámasztottak

egy esernyőt és senki se jön nyittani

várnám Tolnai újra megjelenjen

a Vojvodina Snack pozdorjamárvány

gyufát dohányzok asztalánál

immár három órája ülök a Vojvodina

Cypriánt várom Snack

a pozdorjamárvány asztalánál

Tolnai Ottó verseit olvasom

Wilhelm-dalokat hálisten három istenes verset

és a csáthos kosztolányis dániásat

huzogálom át ceruzás fölékezését tinten pen

„a vers fölékezése írta tolnai ottó”

a versekét amiket

Csordásnak Kalásznak Zalánnak

küld Újvidékről

egy közös kötet tervéről esett sok szó

a véletlen összevarrása

gumijavítók bogárgyűjteménye

luftárium

közben átült egy vidéki lemonszőke

magyartanárnő asztalához

akire rámaradt egy szatyor Jópajtás

átült egy percre mielőtt elment

három órája ülök

és T. O. modorában próbálok meg jegyezgetni empát

citrombéka nől a hasamban a Schweppes

citrommocsár békát etetek kininnel váltólázkor

és megfullad a szívem kedves ha nem látlak hamar

olcsó lenne most Csáthnak nálam is

megjelennie

csak nagyon szép és nagyon ideillő

át kell-e galvanizálni ezt a skiccet?

sliccgombot a raglán szivacson

mert tudod valami úgy szép

valami

ha pozdorjamárvány

már egy hete a Vojvodina Snack

ilyen egy nagyot kávéházazok

szemmel sétálok kis köröket az esőben

templom főtér cinkelt galambok posztmonarchia

rég voltam ilyen irodalomfáradt

híreket várok „Okkerpolsky agyvérzést kapott”

„emelj át ezen a pocsolyán” mondta és megnémult

nehéz lett mint egy bőrönd gyerekújság

az óvónő hermonikája zenés fújtatás

az arany Ribában Kanizsán

írók kovácsok mint a szikra

el tudok-e mesélni szépen mindent

ahogyan annak rendje lenne

vagy versbe olvad ősz és vajdaság

mint vízüvegbe gumibogarak?

gartenberg poszt ott álldogál az autóm

amit a válásomból vettem

a gyógyszálló reumásai Kanizsán

suhanó liftekben a forró

az ultrahanghoz öltözött reumások

Haraszty mobiljairól beszéltünk Sebők Zolival

hogyan megy föl-le gyémánttengelyén

hogy a pozdorja ami márvány

engem meg itthagytak a Schweppes esőben

egy nájlonacskó súlyos Tolnai-verssel

elég anyag és ékezés hogy egy hétig is üljek a Snack

és hallgassam a békák maláriáját

meg se lepődnék ha Csordás és Balassa megjelenne

Vilenicáról mondjuk ebéd előtt sétába kezdtek

s itt vennék észre hogy idáig

és ha jaj megjelennél istenem

selyemcukorsárga esőkabátban

újabb cigarettára gyújtok

a „gyufát dohányzok”

csak vágy és költészet

lassan kezdem a benzinpénzt is elschweppesezni

betelni látszik ez a félpapír

„már minden félpapírban látom arcodat”

már kínos lesz a Vojvodina Snack

pincérekkel hogy mindegyrére várok

már csak miattuk is kéne egy pivo jelen

egyszerre idegeskedem és apatin

nagyapám szájából Tolnán a szó

fenolos patikaszer apatin szívfulladásra

Rózsika néni meg egyedül halt meg Kamenicán

még a katonák sem halnak közösen

eláll elered folyton iszok egy kis benzint

gyufát dohányzok

felrobban majd a hasamban egy okkerbéka

átható birkapörköltet ettem és bébihúst

„nedves borjúszemekkel nyalja

a tenger homlokáról a sót”

„mellékhalál a kenyeredre mellékhalál”

esik a dunai eső ez a halszagú kátrányszita

Tolnai mesélt mielőtt elment

egy hajdani szabadkai vécésasszonyról

akiről Szevics Aranka kiderült

hogy minden látszat ellenére pesti

„s ott álltam költőként kanizsaiként

még egy klozettben is

vidéki lettem megint vidéki”

Orfeumsz

hónapok óta ott ülök két rendes

vers hátlapját írtam tele

ezzel a négy

ezzel elfogyott a papírom

nem fogja a tinten pen tovább

a pozdorjamárványt

a Vojvodina Snack asztalánál

a kirakatban mint egy kreppkötény

(1988)

Drótváz zöld

„Gyászollak, Lajos.
gerbera 20 szál,
drótváz zöld,
október 19.
14 h fizetve.”

A nézésed még szétragyog,

még szétgurul a sóhaj,

kopogásod még én vagyok,

kórházruhád, hűs lázlapod,

a mankó és a hónalj,

a távolságot itt hozom

egy kockasajtnyi rádióban,

de mozog lábam, két kezem,

beszélek, tehát vétkezem,

hol tér van és idő van,

s hiába ráz a zokogás,

ha tovább élek nálad,

hisz e világon semmi más

nem fogja, mert a semmi: más,

nem fogja vers halálod.

(1989)

Fésű

Fedett a dolgok furcsa léte,

fésű zizeg az alkonyatban,

hajad halálos műemléke,

fény és idő zizzen meg abban

a mélyhűtői hideg napban,

becsületszóra elhinnéd-e,

hogy fogai közt szikra pattan,

különben csend van, űri béke,

vékonyka talpa kőre lépne

a boncteremben mozdulatlan,

talán épp ez a hűlt hely kéne,

hideg helyednek műemléke,

hajad zizeg az alkonyatban,

fedett a dolgok furcsa léte.

(1990)

Nyár, némafilm

Ma bolyhos csönd a nyár, keringő vattazápor,

válik a nyár, fehér bohóc a cirkuszától,

a cintányér, a dob, a síp, a kasztanyét

cihát lobogtat érte, pár dunyha tollpihét,

meleg szél szórja szét prüszkölve és kacagva,

vedlik a nyár, az ágynak, asztalnak is vacak fa,

bár kormos és vörös szemed az éjszakától,

s nem látod tán e boldog, fehér erdőt a fától,

szeretnek, mind szeretnek, hajlong a kába rost,

majd fognak és kifőznek, irkába papirost.

Vedlik a nyár, szivem, lenyergelt vattapóni,

na bumm sztarára bumm, hát nem fogsz folytatódni,

pofozgatsz, mint a szél, cihát és tollbabát,

na bumm sztarára bumm, nyitsz ugróiskolát,

kis ródlizó anyák, kis kölykök szája kapkod,

mi hát a fulladásod e sürgő vattahadhoz?

Az ugrabugra hóhoz egynyári némafilmen,

mind elmegyünk, na bumm, ma épp te mégy el innen,

hol forrón és puhán kering a vattazápor,

s válik a nyár, fehér bohóc a cirkuszától.

(1990)

Kis preparátum

a Nyomozásból, Mészölynek nagy tisztelettel

„A templomtér üres.”

„Még nem lehet több hajnali négynél.”

„Nyomjeltől nyomjelig haladok előre.”

„Az ajtón nincs kilincs.”

„Azt hiszem, azóta kezdődik minden változat ugyanúgy másképp.”

„a húros részt zöld borító takarja.”

„Fektemből annyira skurcban látok mindent,”

„Sok kép elveszett azóta.”

„az utánozhatatlan hajlásszög, ahogy kinőnek a földből.”

„brácsája a jégszekrénynek támasztva.”

„csak az íróasztallámpám világít, mintha ott ülnék.”

„S egy pillanatig tényleg sikerül elképzelni nélkülem magamat.”

„A szánkók itt állnak meg először a reggeli fagyban.”

„mint a megdermedt röppályák, jeges telefondrótok.”

„mögötte a hold és egy csupasz fára kiakasztott háló.”

„Lábunk alatt kitépett fácántoll, tyúkpiszok, elcsöpögött vér.”

„A tűzoltózenekar a Hősök szobránál játszik.”

„az istállók hatalmas lánggal égnek;”

„idehallatszik a bombardon böfögése.”

„Nagyobb a dübörgés, mint egy tankban.”

„Megpróbálok a csendre koncentrálni.”

„esetleg ha profilba fordíthatnám az arcát.”

„addig mézes diót eszünk, vörösborral.”

„hangtalanul pereg, mint a granulás gyógyszer.”

„A pászta végében kék csurgásoktól rücskös gálicos hordó.”

„mínusz húszfokos napsütésre ébredek.”

„pazarlás macskára lőni longriffel.”

„a töltés alján gödörbe fagyott rókatetem.”

„Az ég valószínűtlenül üres és beretváltan kék.”

„Mintha Tolsztojból emlékeznék valami hasonlóra.”

„Próbálok ordítani, de csak a szám mozgását érzem.”

„Már sötétedik, mikor jönnek a szanitécek.”

„A hó szinte vigyázatlanul világítja meg őket.”

„mintha az égett fű fölött lépkedne, semmi dobbanás.”

„az országúton még mindig érződik valami a tehénből.”

„bütykös ujjai között kidudorodik a rugalmas máj.”

„A nap zsibbadt-vörös, a szőlőkarókon csillog a jégmáz.”

„szivárványló réteg, ami huzatként tapad a húsra.”

„bár inkább kocsonyás földet már, mint konkrét hullákat.”

„Mintha ragadna rájuk a terepszín.”

„de hát így van, ez sem áll össze, csupán együtt van a kupac”

„egy jegesre fagyott strandlabda,”

„kupacokban a stukkó- és angyaltörmelék;”

„Az egész város krizantémszagú.”

„Tényleg nem tudom.”

„hangja egyenletes, mint a hajszáldrót.”

„a régi előszobánkban sosem volt jégszekrény.”

„Mindenesetre rám hagyja a mozaikkövecseket.”

(1990)

Merlin, gerlever 1–4

„Ezek hideg saláták. Mind ügyesség.”
(„Gundel Imre”)

1.

No hadd! Remélem, bévül majd bemozdul,

hogy „merlin” nem választja rímül,

s „berlin”-nek sem szedik ki majd ekívül,

szedvén kis ólommozdonyokbúl.

No hadd, Merlin, hiába szád ha rámáll,

nem leszek pályázati máz-dal,

ha itt szuszogsz a merliner dumáddal,

és rímelsz-rámolsz furton furt a számról.

No hadd, hogy összegezzek végre, volt már

felvezetés, legyen valami más is,

ha tábornyi is, „miniatűr oltár”,

húzd ki a kardot, hadd örüljön Arthur,

légy egy kicsikét exkaliburális

végre Merlin, te kétmaroknyi tartár!

2.

No ládd, ülünk s reklámozunk gigerlin,

mint kit Babits pólyált be, merliner

kendőben kis motyónk, toll, ipar, rím,

Arany, Kádé, Weöres. Ők. S mennyien!

De örökírót hol veszünk mi, Merlin,

hol grálvakut bakugrál fájn liner

az ezredvégi újrarétegelt szplín

jobb- és balkáni gerleségiben?

No jó, elég, komolyt ne! S nem voluntár!

Akárha baby-dollal eltakart ur-

na, mielőtt el volna szablya máris,

szabadítsd ki e miniatűr oltár

alól a kardot, hadd forgassa Arthur,

mi tollni toll, s nem exkaliburális.

3.

Elengedem, legyen lazán varázslat

kis semmiségekből, épp csak legyen,

oltár legyen, mi halkan bont ki szárnyat,

s ha végre száll, én csupán engedem,

hisz oly kevés, nyitánya szinte zárlat,

kerek, belül szűk, mélyülő terem,

épp ajkaim formázza ki s a számat,

malmozó húst egy sötét üregen.

Elkelne itt, nagyon elkelne, Merlin,

hát légy jelen, és szabadítsál rám is

e vad létvággyal mélán elkevert szplín

alól valami exkaliburális

mit is? Varázst, hisz másként csak piper, rím,

s ülhetne itt akár Babits Mihály is.

4.

Jobb (habár itt e tollas gerlever

se nyer, se veszt), hogy el ne szablya máris,

keres valami exkaliburális

örökírót, s ha nincs, hát térdre er.

Lehet a szárnyas, fényes klott-rever

alatt arany a lyuk és a fonál is,

hogyha a gomb tizennégy sor banális,

csak maskarádé, zsúr és nem zsiger.

S mert örökírót nincs hol venni, Merlin,

tinten penődöm, síkos fájn liner,

helyére szánkál minden elkevert rím,

hideg szonettem, íme, itt hever,

s csak vár a Grálra imbisz és gigerlin,

hogy jön Babits, s bepólyál berliner.

(1990)

Napszállat (nyugat)

Egy asszony rőtegér kalapban,

és görbe tű van szúrval abban,

akár egy képes, régi lapban,

léptet fakón a rőt kalapban.

Szalagja kis csokorra jár még,

habár a végső bogra vár rég,

két szemében két kurta nyárvég,

szalámivégben szalmiák ég.

Mint villanyújság R betűje,

kigyullad olcsó, görbe tűje

az elefántláb alkonyatban,

menet mani- sőt pedikűrre

egy vérlakk cukrászdába ül be

habra, de ólom úszik abban.

(1991)

Medwendel

Körbehullámzik némán a porondon.

Régen ki kellett volna vetnie,

de húz, csak húz magába folyton.

Bezár a tisztás szívközépre,

rossz táncosát egy madárhanglemez,

magamra hagy és nem ereszt el,

forgok velem, szép háziőrizet.

Süket köröket sarkam a teraszra,

kicsi pumpáját nyekteti az asztma,

tátva a szám és nem szól senkinek.

És legbelül kaparászok ezzel a verssel.

Az a fényes a Kaszahúgy.

Legnagyobb édesvizem

egy szegecsebb csillag körül.

Helyben fut, karcol, mint a tű.

Mókus bukdácsol át a sétaúton,

a kerti székek hippodromgalopp,

pónilóvázak egy törpemúzeumban.

Roszog a park, súgósodik.

Összegyűlnek a koalák,

majszolgatják a nápolyit.

Legbelül minden, minden hasznosul,

légszomj, allé, kopás, kavics.

Ilyenkor gyűlnek össze félni.

Lombosak, lomhák, belégzéssel fütyörésznek,

hhhojh, bár állandóan napsütés volna, mondják,

és épp csak rádobott gyapjúkabátka az este.

Mi lehet a szemükön az a táska,

mi lehet más, mint látványhordozásra,

raktározásra kisírott titok?

Telemorzsáznak a limlom emlékeikkel,

elmedvésedik mára kezemben az írás,

indigó és fecskemész a körmöm alatt.

Kezem a korlát coeur-vörös revén,

mint rossz kovácsé, szuszog a parázs,

és szárnyam nő az úszógumin át.

Ez egy post festa fürdőlevél,

iszappakolás az alkonyatról.

Az tartja össze kissé, hogy vagyok.

Dajkálkodnak a medveliliomban,

bundájukban reszket a törpe csontváz.

Királyné szoknyája, vérborbolyák,

belefúrom a fejemet a parkba,

nem sír és nem bolond.

„Legnagyobb édesvizem”, ki mondja majd,

ki mondja majd, hogy „szemed volt a szád”,

s „lelkem tisztásán már-már elhiszem”?

Györöknél látvány volt, megálltam,

tátott, fekete óvodástáska,

elröpülök, hisz gyakran gondolok rá,

s kihull az uzsonna Fonyódon.

Hát ránk van dobval a sötétség újra, mondják,

gyújtsunk a testközépen harmatot!

Nyitva a szánkban tej, tehén, bazalt,

guruljunk szerte, pitypangforma szódák!

Lapozza a szél a nádast Badacsonynál.

Bőrzik a nap a pecsenyeolajozóban.

Televény, lombfix, dobogó medvehagyma.

Fúrják a fejüket a parkba,

harmat nyilall a kavicson át,

kaparász a cipőm, parazsam, cigarettám.

Hát belehal a szájunkba a holdfény, kamerád?

Titkos, reves bauxit volt az ajka,

egy tárgy, amelyben annyi hasada szép van.

Minden völgy tál, füstpuha tál.

Gálichalál a kotorékban.

Elmegy a nap Ausztráliába one, two airlines.

A Rókarántón háttal, foncsoratlan.

Egész huszonnégy órát napsütés legyen,

és épp csak nevető vállagyapjú az este.

Nápolyimembrán, mondja és nevet rajt.

Egy pónilakk, tébláb uzsonnatáska.

Dajkálkodik a medveliliomban.

Átfut az allén egy vékony ecset,

sete kalligram a napszállatról.

Az tartja össze, hogy vagyok.

„Bátrak, mutánsok, szépek és nagyok.”

Félnek a koalák a denevértől.

Vastag sapkában járnak és füles,

egy kedves, lomha gyapjúholmiban.

Óvodástáska az oldalukon,

harminchét éve készülődnek felvonulásra,

s egy jotta harmatjuk sincs transzparens.

Nem sír, súgják, és nem bolond.

One, two elrepül Ausztráliába,

ahol a struccok élnek, bálagólyák,

és a vállukon gyapjúkabátka.

Belefúrom a fejemet.

Nem is lesz holdvilág, súgják, nem is.

Korlát revét se ütve át, oj óvatos,

a tátott szája nem szól senkinek,

körben van, súgják, mégis vége van.

Hullámzó szcéna-illatot sodor,

és ellapul, hogy végül préselet,

süketté hallgatott lakk-rekviem,

tasaklakó. Esthajnalol.

(1991)

A Csorba-kert

„a kertből vers lett s míg a vers él
e kert erősebb lesz a kertnél”
(Csorba Győző)

A Csorba-kertben bolyhos délután volt.

Aludt talán a gazda, és a fák

valamit éppen tárgyaltak az éggel,

ősz volt, hiány s nem híja semminek.

Nem volt kerítés. Bárki kompilátor

bejuthatott, ha éppen kedve volt

egy versre való kertet lopni tőle,

hisz nem kifosztható, mi adva van.

És mégis, mintha schlaug- vagy körtetolvaj,

úgy ácsorogtam ott; kölcsönveszek,

gondoltam, néhány szétszórt kerti holmit,

mitől lett vers a kertből, megtudom,

s mitől erősebb hát e kert a kertnél.

Leskiccelem magamnak pontosan,

a mintázat hogyan lesz szerkezetté,

a vadméz napsütésben lomb és ág

miként vetül kavicsra, földre, őrá,

formája így és terjedelme úgy,

területéhez képest mennyiszer több?

És akkor lesz egy príma raszterem,

a többi zsákmányt belegöngyölöm majd,

hazalopom, s belőlük lesz a mű.

Egy nagy ponyvára kiterítem őket,

elbíbelődöm vélük napra nap,

addig pászintgatom, csoportosítom,

mi tartozik, hogyan, miért s mihez,

míg átdereng a napsütötte formán

az a kert itt, és verssé összeáll.

Vagyis, gondoltam, nyűvöm szépen addig,

míg új széltéhez ismét mélye nő.

De nem nőtt. Semmi sem nőtt. Kirakósdi,

kis kompilátum, tisztes plágium

hevert előttem, bármi olvasattá,

ezer másikká összerakható,

de mű-anyag csak, zizgő pálcamáglya,

nem kert, csak kérgek, rostok halmaza.

Még ha egészét, mindjét idelopnám,

ha minden színét is, csak színtelen

makett maradna, pontos és idétlen,

idő nem volna benne, telt idő,

a titka nem, a belső nap sütése,

a tér, a távlat, az a hetvenöt

(duplája épp saját időmnek) év nem,

mit ünnepelni alkalmamban áll –

e kertet el nem tanulhatni tőle,

a többjét, még egy alkalomra sem.

(Az ember érik, s rájön, hogy hiába,

a telt anyag mögött a szerkezet

nem lesz övé, a kölcsönt vette kölcsön,

hát jobb, ha mindent szépen visszavisz,

s egy cédulát ír: „gazda, isten áldjon,

a több Te vagy, és több nem mondható.”)

(1991)

Bagatelle macabre

Ülök csak itt,

a számban nagy lapát toll,

akárha már a szárnyait,

bár épp e meghányattatástól

félek kicsit,

de csitt, de csitt,

papír jött a haláltól,

köszöni jól van, küld síneskocsit,

zenekarostól, paripástól,

várjak csak itt,

nincs félni mit,

a lényeg megy magától,

barackot nyom fejemre, ad pacsit,

gurítójára szépen, zííí-zúúú, rátol,

s ha megtaszít,

a mélyvasút

sikong a kacagástól,

hogy ösztökélem paripájait,

a mókás, nyalka Bambit tollboástól

és a Mucit.

(1991)

Létbüfé
őszológiai gyakorlatok
(1993–2017)

most így írom át
át és ide
ez a sorrandom
nem mintha nem
vagy ige
vagy csak
ez a rendje
írta Dumpf Endre

verseket az őszről

más egyéb témákról

életről halálról

nővér- s büfésnéni

kedvtelve iromtam

sok-sok füzetem van

csak tele kell írni

egyéb dolgom nincs is

plusz röntgenre járok

nagyjátékfilm készül

belső szerveimről

arányos léptékű

főszereplésemmel

mit szívből kívánok

✻

pamparárom éves vagyok

ősz van

legfő stúdiumom

penzumom az ősztan

ennek arányában

iszapfürdő a bányában

de felettem ég van

s talán még elég van

✻

már ébredés előtt

vályogomat vetem a véget

törekedem vért és velőt

mikor hold nem süt nap nem éget

mint valamely épületet

habbá imádkozom a levegőt

Isten nem tűr tökéletességet

engem nagyon szeret

megtart mint ágykeret

kívül-belül

✻

égbe kötött leppentőcskék rajtam

bársony piócáid

szabadidős romjaimom

szalad ki alólam a világ

mint egy kórházi futópadon

monitorodra kötve uram

fogsz leszívsz magamról

✻

testem távolléti harang

atommagány zenei hang

szilárdságom puszta látszat

a szike is a fűrész is

amivel majd összevágnak

máj és tüdő érszűkölt vér

csak üres tér

✻

kis szőrtüszők

hunyorgóversenye

egy kertiszék

egy önfeledt nyugágy

a lombok forró berzsenye

kupac életerőm

ahol nyugodni vágy

✻

halmazati jövőm

multom

egyszer hujom

másszor helyem

e létbüfé nekem

hol kisötét kivilágos

itattatom és etetem

ahol teszem magam tűvé

s búvok teveként

fokomon padlón és

pulton

mégsem leletem

✻

föl sem kever sem melegít

semmi expresso cappuccino

semmi finó

bedönti sebre lob

doktor Hidegh a pácienseit

mint kávéport az ideges eső

pedig az egészség nem vica versa

mentes kávék által a világ elébb?

✻

akárhogy is rángat

s ki nem számíthatom

életem valamely

ösztövér vagy fényes lényegében ténye

nem aszerint számít

hogy a valóságban

az úgynevezettben vajon megtörtént-e

hogy a kiskanálról volt-e

avagy mégse

egy lecsöppenése

hanem mit jelentett

lecsöppente volna

és mit hogyha meg nem

nem narancs- de dodzsem

akárhogy is rángat

✻

a tavasz blúzával

se tudtam mit csinálni

a szép cici rügyekkel

most az ősszel

mértne éppúgy

ügyetlen az ember

még a nyakát is

boldogan behúzza

ha kidűl rá édes medúza

az a két tengeri tömjén

Hold Ödönnénél

✻

A kérdőjel háta
(2003–2023)

Ötven

Immár magával ötven, mint a kéve.

Az ember érik, nagyjából hiába,

múltat növeszt, ahová beleréve

nagyon hideg nyirokba lóg a lába.

Ha van rend, rendben, „mindent összevéve”

rendben, hogy ősz, beért az évszakába,

szégyent, fakesztyűt immár félretéve

rőt lomb alól kirí a semmi ága.

Megírni nem, bár írni, elszöszölni

jól elszöszöl pár görgő nyelvi lommal,

mondjuk, na szép, ez igazán na szép,

de mert a forma kényszer, lomha földi

szonettbe fogja, mint ez alkalommal,

hogy mégse hulljon hulltán szanaszép

(2003)

Orbán Ottó sírköve

(Nyári vázlat Farkasrétre)

Mikor írom, negyven fok van,    fénysikálta kád az égbolt,

szemellátig kő és aszfalt    fölé borul vak zománca.

Izzad a föld, délibábel,    ezt kicsit még melizmázom,

a szobában lakom itt bent,    lomha teve, lomha láva.

– Na de innen hogy folytassam?    Hogy kell sírkövet avatni?

Te például mit csinálnál,    drága Ottó, ha avatnál

S nem viselnél sírkövet pont?    Ejmiakőtyúkanyó kend?

Profán terem ez a műfaj?    Profán terem, ami líra.

Midőn ezt írtam,    elment az áram,

a számítógép    reccsenve csukta

magára szárnyát,    mélyhűtött angyal

fekete tóban,    s elment a high-tech.

Írtam hát kézzel,    akár a költők,

hurkok, csomócskák    kockás papíron,

olvashatatlan    s szép mint a hajnecc.

Az üres égből    tükörten bámult

alá az aszfalt    hullámpuhája,

ó, ó, motyogtam,    lehet, a légtér

tán angyalmentes,    na de a versek?!

Két téglavastag    kötet terében

egy téglagyárnyi    lüktet, toronylik,

seregnyi angyal,    világnyi, nyelvnyi,

és magyar nyelvnyi,    sőt mit sütsz kis szűcs;

az anyanyelvbe    temetve vissza,

nyelvből vagyunkból    nyelvvé leszünkbe,

honnét kihajtva,    arany porából,

Weöres, Pilinszky    mellől ki Orbán.

Nagy költő Léthé    nehéz a sírkő,

avagy ki tudja,    ama nagyúrnak

vendége lévén    is erre gyúrnak,

amíg csak élnek,    ott hajladoznak

a halál nyirkos    evezőpadján.

Ej mi a kő kend,    sőt, mi a sírkő?

Tudom, nem illik    elviccelődni,

bár hogy mi illik,    az élők partján

elég homályos.    Jobb tán nevetni,

e forró platnin    gyászunk levetni,

a szelleméhez,    rendíthetetlen

szabadságához    is jobban illik,

s ki tudja, hogy kell    sírkőavatni?

Jó, van egy kelme,    egy verszenénó,

egy végnyi kezdet    alaksejtelme,

ezer redőből    lassan kisejlik

valami forma,    életé, versé.

Egy léghajó vagy    bősz gumimatrac,

rá kell feküdni,    teli tüdőből,

míg eliramlik,    fel metafóra!,

felfújni kővel,    s ha majd lesüllyed,

rémjáró szakban    süllyed az égig,

nagy költő Léthé.    Ejmiakő kend,

sok kőnehéz kín    után e kőnek

a súly se súlya,    megáll felette,

nyarat sugárzik,    hogy szigligetlen,

balatonatlan    sose maradjon.

Hallod-e te vörös sírkő,    verőfényben légy az árnyék,

s világíts a sötétjében,    ha az ég kabátja rárogy,

légy a boltján hasascsillag,    légy a holdja, hogyha látna,

és ha szemét eltakarja,    légy a karja.

Őrizd neki e dombtetőt    e dombtetőn a temetőt –

Na de innen hogy folytassam?    Tán úgy, ahogy te avatnál?

Bár avatnál! Hogy mint a kő,    drága Ottó, most, e ponton

elhallgatnál.

(2004)

Altató

„apaló apaló
angyal ül a videó”

dünnyögve legfő mesterét

lehunyja két lehunyja száz

a rítt a rút a rőt a rét

üveggolyónk eldunnaház

egy altatónyi vers kilép

a semmiségből elfeledk

ezik magáról halk durúzs

és légvonatszusz egy kiságy

körül derengő tarka lepk

e rengörül dagár borázs

pillázat és követhené

úgyis minden csak bertamázs

úgysincsen szó rá és ha van

álomnyelv édes vakszöveg

mely persze nem világtalan

a ludjelszé penkisba lázs

abra kadabra dab no meg

leal vezümm zigő kasé

zöngéi közt elandalon

zöngéi közt elalhasé

méz elza jő e pillaméz

álomfejlesztő dinamó

a lépte csengő villanéz

főnővérhúg és főmanó

a konvektorban szendereng

az őrlángőriző sötét

mintha egy fel-felmorranó

tűzhatlan medve ülne bent

s dédelgetné a köldökét

alszik az apró óriás

nem kell már kalapálnia

álommanó ő is mi más

vele alszik az ória

s a csillagok nagy árja fönn

e néma tiktakk-ária

szikalsi villam usaom

fatutajos a folyamon

pupillaherceg méla tót

távolról suttog altatót

s e távolság szívfájtató

alszik a széken a kezes

lábára lehajtja tehén

orob migás regenderesz

a jó cukor is eluszik

habzó éggel a tetején

vattabucskáznak a nyuszik

durán salik dözer kisa

alszik a konyha karika

alszik a vau és a háp

méz elza is lehajtja szép

pehelynehéz pillázatát

kitelnek lufka kis csodák

sok ellapult családi kör

sok punnya ótvar megszokás

üveggolyóvá visszagör

alszik dodó a szívszagú

winterfeldplatzi bősz porosz

lán bajszával nyakadba bú

majd lassan eldorombolosz

s két álomrétre rányitó

szemed a távirányító

aludj el szépen Berta mert

a kislibák is alszanak

s az ágyúk is nagy föltekert

karokkal ágyúkanapén

tanulnak mézül dallamul

dalabdi síp geman diszun

aludj el szépen Berta bár

szemedben még száz villamos

jánosbogárnyi szikra jár

de egyszer minden napmozit

dobozba zár az éjszaka

dobozba dédik és mamák

katik babók jóéjtpuszik

és ha elalszik anya is

már az alvás is aluszik

dünnyögve két szerelmesét

leejti végre a mesét

s bezár e kis vers maga is

(2005)

Hétkék

Bertók Lászlónak
Hetvenedik születés
Napján ajánlom.

Isten éltessen!

Igazán szép nap van ma,

ad rá, hogy tessen,

süt a nap megzakkanva.

Dichtungszerűség.

Mielőtt elpattanna,

hétkék, derűs ég.

Kedves Laci, az

öt szótag, illetve hét,

nyűgöz, kötelez,

tapsolja mindkét kezét

fényesre, ujjé,

s nőjön, ki háromkát ír,

tizenhét ujja.

Ültem itt délel

őtt, s ülök beleérve

a széllelbélel

te délutáni révbe,

ülök ez alkal,

s mire a tárgyra térek,

a sál is elkel.

Az őszi rögval

óság már minden órám,

őszintén megval,

lom bráz szemekkel néz rám,

elücsörögne

e tar bokorzat némán,

s lehull zörögve.

Sőt lelevelez

a naptári elmúlás,

kedves Laci, ez

szép, hogy hetven Mikulás

van már talonban,

s mert a rím: kényszer, mi más,

vígan jajongvan.

A tárgyra térlek:

e szokvány vershelyzetben

fejet és térdet

hajtok, sok év a hetven,

nem piperészet,

és elsuhan kegyetlen.

Utol nem érlek.

Utol, hová is?

Addig jó, míg előttem,

sok éven át még

deresbe, dicsbe szőtten.

Mit kerülgessem:

légy nagy öreg sokáig,

Isten éltessen!

(2005)

Egérpörköltemények

(Varga Viktornak Tatjana Tolsztaja és M. Nagy Miklós
Ksszsz című könyve alapján)

(ragulettó)

A pörköltünk egér, bundánk és bocskorunk.

Sültünk, föltünk egér, egér fasírtunk.

Kezdetben víg gacaj csendül az ajkán,

Ám ot lóg csalfán végül füzérben.

Egér a blaska, egér a flaska,

Szép nagyra nőnek, nincs semmi gond.

Kik múldunk tűnt egén könnyünkben pocskolunk,

Nincs nékünk eggy darab könyvünk sugárzik.

Mulló az élvezet, tartós a kanpó,

Hess, hess, fertőzés, hess, hess, Vörös Szán!

Ne hidgyj a könyvben, hidgyj az egérben,

S Fjodor Kuzmicsban, bármitt is mond!!!

(örömrozsoda)

Rozsódalra fakadgy ajkunk, nember búslakodgyatok!

Fjodor Kuzmics minden ember hejettünk is, jó napot!

Kösszöngessünk, küsszengessünk lábnyomjába őneki,

Égig érő rozsodáját gancsónk föl nem érheti.

Lenkellünk fel, szíp marisznya, égi krikszkraksz szép csöröm!

Durrbezzengjen dárd alingva, köldön tüngő fényözön.

Sitteggyesség hallám, veddel, zordondel gulcs tésztaszítt,

Lessz vérfestel, dendim berber, szárnyoltónyál, láng a líd.

Áldassék a neve néki, Fjodor Kuzmics, szent öröm,

Éjjen minden kedves gyétyi, éjszakon és délkörön.

Távoz tőllünk, lélek mocska, jer bódogság, szárnyaló,

Így leszünk mind pógárocska, tezsvér és alattvaló.

Kuzmics, Kuzmics Götterfunken, légyen néked Ejlizum,

Ha vezecc a Nini úton nem térünk le, nem bizon.

Úgy lángósz te, hímek híme, égi fákja, mordizom,

Mindha a nagy füttő fúna át az égi fényözön.

(életegérmotozás)

Egér, életmotozásod

Mér izgat úgy, mondd miér?

Mér nem adnám semmijér?

Mér tőttök meg véled minden

Tepsőt, Puskint, kondinért?

Egér, egér, magyarászd meg,

Mért izgatc úgy, mond miér?

Mért izgatc úgy, mond miér?

Élet, élet, magyarászd meg,

Mér fogdoslak megfele,

Ahányan csak arragyüssz,

Lebundászlak gomorámban,

Megforgatlak a marállban,

S jól kisütlek, basszaküsz.

S jól kisütlek, basszaküsz.

(gasztrognóm)

Az övjin két füzér egérrel

Az ember gönnyen lépdel.

Legyen neki bárhány lába,

Ha bemegy a Dólgozóba,

Sejmes szőre veri néki,

A pörköltről nem is szólva.

Sült egér, főlt egér,

Egérpörkölt jó kövér,

Egér rántva, csőbe sütve,

Már minálunk nagy becsük van,

Egy füzér, két füzér,

Sejmijér fölfór a vér.

Nem lehet a kanpó fábúl,

Kitépjük az irhájábúl.

Szegény pógár nyomoromba

Befordultam gomoromba.

Nem vót enni semmit ottan,

Akkó nagyot toppantottam,

Talpam alatt két egér,

Sej, az egérpalacsinta

Hét pacsirtával felér.

Sok egérnek sok a szaftja,

Sok rossznak sok fokozatja,

De a jó csak két osztatú:

Gumbicával vagy anékül.

(óciányi sugár)

Kicsike gunyhómba meghívlak,

Ott leszünk rádióaktivak,

Úgy a szép az élet, ha páros,

Eggy óciányi sugár mos.

Fekszöl mind a meleg hulla,

Kinek párnába a tolla.

Goborsónak sok az alja,

Ha meleg sugárzás nyalja.

Élet, te varjú tollpihe,

Egysző’ mindenki elpihe’.

(honvágyuska)

„Járom a zutam,
az egérke vasutam,
mer én itt születtem,
ez a kazán.”

Vágyálmomi szigeteken

Akárhova ügetek én,

Tova sohse méne tekel,

Csak hazámba méreckedek,

Rógyi, te Rógyi, te, na.

Lovam lába tőből sajog,

Mer én nehéz kőből vagyok,

Nem múlik el fájtom soha,

Édes hazám odvas foga,

Rógyi, te Rógyi, te, na.

(vízcsapajev)

Este van má, tíz óra,

Villanyóra, vízóra

Nem fog minket hízóra.

De nézzé’ a Mirzára,

Mit neki a víz ára,

Hideg-meleg vízcsapajev,

Bilibe lóg majd a kezed.

(hancurozova)

Köszöncsük a nemzetközi nőket,

Barnákat és legkivált a szőket,

Következmény lehet bármi,

Megköszöncsük őket már mi.

Tiszteljük az asszonyünnep,

Érzelmejink doszt se szünnek,

Itt van egy szál rozsoda,

Szíjják mellre, igyág meg,

Aztán hancurozova!

Köszönty’ őket kicsinek és nagynak,

Irányukban nincsen senki lagymat,

Hanem inkább nagyon is felajzó,

Nemzetközi asszony és leányzó.

✻

Éjjen minden bájos asszony,

Következmény és tovább,

Kútfőjéből kvászt fakasszon

Vagy fakasszon rózsodát

Ünnepeljük máma őket.

Szende szűz és kis hamis,

Éjjen barna éjjen szőke,

És a Ferde Verka is.

Érzelmejink sohse szűnnek,

Itt van egy szál rózsoda,

Integessünk a tribűnnek,

Aztán hancúrózova.

✻

Ó, szerel míjó,

Asszon, leán,

Jól tudgyuk, míly jó

A rossz hiján

Elrévedezni

Elgondolánt,

Mijó szeretni

Asszont s leánt.

Kicsiny gilincém,

Kis gumbicám

Forró kilincsén

Csűhüng a szám

(szanitécszán)

Szanitécszán, szanitécszán,

Hegygerincem borsózik mán,

Gyön értem a vörös csukja,

S mintha csúsznák véres tésztán,

Ketrecit a számra csukja.

Egyszó mincáz nagy a muri,

Vadamurrog sebvére,

Fogd a kampót kedvére.

Szanitécszán, szanitécszán,

Eggyeznie köll a létszám.

Ha nem kőne eggyeznie,

Lődörögnének csak hétszám,

Úgyhogy gyia, gyia, gyia.

Egyszó mincáz nagy a muri,

Vadamurrog sebvére,

Fogd a kanpót kedvére.

(Fjodor Kuzmics fedője)

Sógorom a kacska kecskény,

Mérne pont ez következmény

Belöllem és belőle,

Mindent lefed,

Úgyis lefed Fjodor Kuzmics

Hédmérföldes fedője.

Áldassál a neve néki!

Őt dicséri agg és gyétyi!

Őt dicséri korcs és pógár!

Kinek felvitte a dógár!

Nincsen ojan következmény,

Amibül ne következném.

Fejlábvég és kakastaréj,

Varvaruska értem ne ríj,

Ne itazsd az egereket,

Hangszálajid be ne reked.

(balaltüzike)

Hógojókat gyúr az asszony,

Megforgatja tüzikében,

Mer az élet tiszta hasszon,

Mihöz a kvász csúszik szépen.

Kvász, kvász, kanna kvász,

Abba ül a kanavász,

Orrod attól gumbicás.

Hógojónak sok az alja,

Forgassuk meg tüzikében,

Asszonszeméj, ha megnyalja,

Főgyullad a didergéstül.

Kvász, kvász, kanna kvász,

Abba ül a kanavász,

Orrod attól gumbicás.

Áll egy ifjú hógojó a réten,

Tüzikében megforgatva szépen.

Dúli dúli a szájba, dúli dúli elolvad.

Szívem hógojója a réten,

Tüzikédbe megforgatom éppen.

Dúli dúli elolvad, dúli dúli a számba.

(Lenni-dal)

A kanpó a lábon nehéz volt,

De széttépte büszkén a nép,

A rablence lombon beh méz volt,

Neszét vette piszkén a szép

Lenni, oj édes lenni, pláne szép!

Immár minden hébér csecsendül,

Madár ül az ágon, kakukk,

A lombrózó szellő, ha lendül,

Tenéked is mingyá kaputt.

Lenni kell egy kis kvásznak, hát igyál!

Felejcsd el a bút meg a kanpót,

Pirogban szól a csallogány,

Tojáskvászra csúszik a gompót,

S már nem leszöl íj hallovány.

Lenni, de nem betegnek ám, sőt sőt.

(vérbő kankalin)

A sarkon túl, a sarkon túl

Eggy nagy vérbő kankalin dúl,

Harap a kejh, ó, kiáltsuk, hejhó!

Túl, túl, túl,

Az édes szél hancúrozni indul.

Kankalinnak megtiltani nem lehet,

Hogy nyijjon, ha nyílik a más virág is,

Itt van a tavasz, kiálcsuk, szevasz!

Egy, egy, egy

Egy édes szél ma hancúrozni megy.

(az igazság nem gazosodik)

Lopott holmi körbejár,

Mi arra figyelmeztet,

Amaz lopja emeztet,

Míg kijön az igazság.

Minden pógár kicsit lemezt’

Elenedne, alanodna,

Emez amazt, amaz emezt,

Húzd a cihát valagodra.

Hogyha el nem igazodna,

Az igazság gazosodna,

De mer jól eligazodik,

Fjodor Kuzmics, lekfő kertész

Velejéig kigyomla.

(kadáverünk)

Jó a dalunk, jed velünk,

Szemernyit se merkedünk,

Szopogassad minálunk,

Jó rozsodás a nyálunk.

Jó a delünk, kudvalunk,

Döngöjjük az udvarunk,

Lábunkszára ráverünk,

Csak úgy döng kadáverünk.

Jó a kedvünk, danolunk,

Többé nem szomorkodunk,

Koporsónkra kiülünk,

Elhajítsuk kanalunk.

(guruljborsó)

Guruljborsó nem koporsó,

Ellenkezőleg,

Mindenkinek maga sorsa

Láb és kezőleg,

Ki-kitörkölt egérpörkölt

Lefetyezőleg.

(elmúlás-dal)

Küszméretű ragadozó,

Meleg vérrel, tele kvásszal,

Sose törődgy, galambocskám,

Ne törődgy az elmúlásszal.

Zsebkendőbe köhöggy küsszencs,

A szomszédban szanitálnak,

Jól teszed, ha egésséges

Leszöl most má jó tenpóban.

(a jekimáni mocsár)

Hej, be nehéz nekimenni vasárnap

A végtelen jekimani mocsárnak!

Aki annak nekiljugyi,

Sohse gyön meg onnant, ugyi,

Az ijenre huggyozásnyit se várnak.

(csecsenküsz)

Csecsen és küsz,

Küsz és csecsen,

Mér, hogy mindig

Közém frecsen

Talpam alól

Egerecsem,

Csak úgy recsen?

Csüszen és kecs,

Kecs és csüszen,

Mér, hogy mindig

Nékem üzen,

Fejem fölül

Rám-rám tüszen

Bőszen s noszán?

(fjodoradalom)

Fel vörösök, Kugyejárok,

Szájba lesz verve a múlt,

Nagy munka vár ma reátok,

Fjodor Kuzmics hova bújt!?

Kugyejári kugyejom,

Máma nincsen kegyejem,

A kanpója védi ója,

Az neki az élet sója,

Leverve a fjodoradalom.

Míg az összes pirog egybesül,

Világ Kugyejárja egyesül.

Kugyejár, te sárló kalapács,

Te főkanpó, te nem, nem, nem vitács.

(holdfényvijasz)

Érzem, zenőd Szoriska jót,

Fütyandi meg riasztovics,

Mondgy egy holdfényvijasztalót,

Már kongat nékem a kocsis,

Már kongat nékem a kocsis.

Kezed nékem mondgyon szorit,

A hold szemembe halni jár,

Ha majd a vijasz beborít,

Gyere a többi holmijér,

Gyere a többi holmijér!

(faszopánc-dal)

Davadol a faszopánc az erdőn,

Szopadal a dalidali dó,

Aszongya a morka torka: hejhőőő,

S libabőrőm hullik, mint a hó.

Dalol a faszopánc,

Fadöl a tenyere,

Nyakica csavaránc,

A sellőbe vele.

Sehenyú, sihonya,

Sihonyu, jehenye.

Küsszentettem szellőcskémet,

Küszöböm, hogy imádott,

Küsz-zselét és sellőkrémet,

Kerüljenek el a rémek,

Mint szagot a virágok!

(egérkacsók)

Cuppan az ajtó, mint a csók,

Beh sokan vagytok, kis kacsók,

Repül a szán, repül a szán,

És hull a porhó mázsaszám.

Cuppan az ajtó, mint a csók,

Ha átölelnek az egérkacsók,

Egy csók mint száz, ezret is megér,

Nem adnám én a csillagos egér’.

(Gőtém tarajos)

Fakó minden teórija,

Kis egerem, gyia gyia!

Zöld a lét aranyló fája,

Könnyves szemem kivájja,

Gyija, Gőtém, tarajos,

Bevergyük a pofája.

Teórija, gyia fakó,

Kvászból kőne három akó,

Aranylik a hordó fája,

Ennyit tán a létrül máma.

Gyija Gőtém, tarajos,

Bevergyük a pofája.

(tagságikönyv-dal)

Tagsági könyved, tagsági pál,

Kihull a könnyed a párt után.

És mikor beugrol a beugrol a taggyűlésre,

Hess innent, tagdíjhátralék.

(kuzmicseszk)

Krüszk fjodorszkom némán a kert halkó,

Szentiment a föld és az ég,

Fjodor-Kuzmicsszk part, hol lenni ó, mi jó,

Szennyezett, ámde tündérszép.

Fjodrozott a víz, aztán kuzmicseszk

Színsugárja csévélt ránk,

Vers kélt vers után, áldassék a víz,

Öblitcsük véle hálás szánk.

(kugyejár)

Kugyejár Kugyejaricsszk parti est,

Ahovának sétálni mész,

Kéz a kézbe jársz és nem vagy egyedül,

Veled jár a főszanitéc.

Te pompás Kugyejar Kugyejaricsszk,

Hullámzol mint az ibolya,

Úgy hosszában, mint széltében nagyszerű,

Tenálad szebb nem fojt soha.

(éji dal)

Csicsijja, hej, bealkonyul,

Nyugosz juhéj, gilinca, nyúl,

Nyugosz gübics, handzsálbogár,

A jekimáni nagy mocsár,

Nyugosz ki vak, nyugosz ki lát,

Akaszd le hát páposzkulád,

S ne félj,

Ne félj.

Csicsijja hej, gunyhóba bú

A láthatatlan méla bú,

Ugyana bőny’ szemhéj alatt

Alusz ki lát, alusz ki vak,

S ki tíz gilincát is megér,

csicsingat fészkin az egér,

Alusz a jó egértej is,

S te is,

Te is.

Csíhadgy le hej, ki élsz, ki holsz,

Akármimerre bujdokolsz,

Akár ha látsz, akár ha vaksz,

Előlünk bujton nem maradsz,

Érted ragyog kanpónk hegye,

Hogy álmodban nyugtod legye’

Aluggy pógárunk, kedveszünk,

Mer el

Viszünk.

(életutam)

Az égbolton füstölt

Csillag, miriádnyi,

Apám fogorvos volt,

Anyuskám kubányi.

Életutam csolnak,

Nem győzöm kivájni,

Apám fogorvos volt,

Anyuskám kubányi.

Ha egysző’ meghalok,

Történhessen bármi,

Apám fogorvos lesz,

Anyuskám kubányi.

(2006)

E-mail

(Móser Zoltánnak)

„Zörögve, veckelődve / honnan hová törekszel – / mintha egy üvegpatkány / vonná vemhes, törékeny / hasát az úton át, te, / kallódó levélasszony?”
(Petri György: Egy őszi levélre)

láttam

köszönöm

gyönyörű

nincs mit írnom

nem kell

összeszavazni mindent

ez se vers

ez egy levél

a vers csak

áthullana rajta

csak átfújná a szél

át hangtalan

ez a levél

egy tiszta jel

egy tiszta lyuk

nem lesi önmagát

nem kérdi nézed-e

nem kell megírni

van

(2006)

Tremblay-hexameterek

Ó, kibaszott, mocsadék élet! Hétfő, kora hajnal:

csörget a vekker, a kurva, tántorgok ki az ágyból,

gyomromig is fölszúr a hideg kő, állok a gáznál,

gyújtom a lángot, piritós, kávé, hát mi a lófasz

volna a brekföszt? Manna e rossz fizetésből?

Serceg a bamba család, mint békön serceg a zsírban,

enni, mosakszani gyorsan, és már „báj, mami”, futnak.

Végre kicsit csönd, aztán mint a bolond güri délig,

vár a mosás, a tömérdek szennyes hóbelevancunk,

zokni, trikó, gatya, jogging, ing, bugyi, mittudomén, mi?

Sikkan a gőz, a kidörzsölt mancsom lángol a lúgban,

s önnön centrifugámként már magamat facsarom ki,

„nesztek a vérem ebédre, ma nem volt főzni időm mást”,

mindegy, mondják, csak hol a gombóc, s mért csupa maggi?

Ámde zabálnak, disznóól a lakás a nyomukban,

s mind elgóznak a búsba a kölkök, s egy se segítne

elmosogatni a sok szart, túrni a zsírba könyékig,

s egy se a padláslépcsőn, hogyha teríteni mennék.

Istenem, én már felkötném magamat bizonyisten,

lógna anyátok a rongyok közt mereven vacsoráig,

…jézusom én itt lógok, s mindjárt itt van a férjem,

mi a szart főzzön az ember mindennap vacsorára?

Este van, este van, esznek, mind a család hazajött már,

tiszta ideg kicsi-nagy, bőg, hisztizik és öli egymást,

aztán jön a film, az a jó, csönd lesz, nézzük a tévét.

Brekföszttel, piritóssal, színugyanazzal a szarral

kezdődik s telik estig a kedd is, „szaggat a lábam,

máma vasaltam”, kábé ennyi a változatosság,

meg hogy a film más, ámbár felinél úgyis elalszunk.

Szerda a soppingdéj nap, tök tropa tőle a vállam,

talpalok és cipelek feszt, lóg a belem vacsoráig.

Így telik el dettó a csütörtök, és jön a péntek,

összekapunk az urammal, végigüvöltjük a gangot,

szállnak a kurvaanyádok, tányérok, hamutartók,

még egy-két pofon is száll, aztán nézzük a Dallast.

Félőrült, visitó kölkök közt múlik a szombat,

mind a nyakamban lóg, és szívja a vérem,

bezzeg az apjuk, az állat csak nyomkodja a tévét,

szólni se hagyna magához, kuss, pihenek, kiabálja.

Akkor már, noha szörnyű, mégis jobb a vasárnap,

bár mi a jobb? mi a lófasz jobb? csak a sírba’ lehet jobb!

Mind az egész familyt fölnyomni a buszra vasárnap,

s menni a nagymamikához, fincsi családi ebédre,

ó, hogy utálom anyósom, persze e nagyszerü asszony

jobban főz a menyénél, mindene jobb a mocsoknak,

ott smúzolni napestig, nézni apósomat önnön

vicceitől kipirultan nyála között kacarászni,

s hányni magamban, nyelni a mérget, míg beledöglök,

jaj, de utállak benneteket mind-mind velem együtt,

ó, kibaszott mocsadék élet (és újra elölről)

(2006)

Még egy lopott kádé

(Magos Györgynek)

„Ha ötvenéves elmúltál, egy éjjel”

– illetve az, ki írta volt, az is már

igencsak elmúlt, s ettől föl se ébred,

mármint nem ettől ébred, eltűnődvén:

tíz éve múlt, az elmúltáli sort hogy

parafrírozta, mondhatnők csenésnek,

a közben túlélt Kosztolányitól,

mintha a dátum pont nem volna mindegy,

de mivel mindegy, visszanyúl a régi

vagy hát tízéves régiségű vershez,

lopott kádé emgyének péeneltől,

melyben könyvespolc, cigaretta, frémek,

melyben tűnődés arról, hogy sok-e,

ha tízévente tíz év ellovan,

s ha nem sok, hát kevés? sovés netán?

az idő tömblekvárja oly drabális…

A Bartók Bélán immár nem bazalt van,

a haladásnak se szeri, se száma

innen tekintve, s mért ne nézzük innen?

Volt egyszer hol nem volt egy rádió,

jött rá dia, hangoskönyv, egy regény…

bárhon, ha zaj, tudod, hogy mit jelent,

csak tán egy más fekvésben érdekel

az emberfaj, e fennkölt frémeset,

e slágerontológ bedübbenés

önnön megúnhatatlan mikrofonján,

s hogy mért szöszöl mindegyre eltökélten,

hogy oka van bár, s ez van céljaképpen,

mégis mivégre, s mi értelme, hogy

telnek tíz évek – tán mert telni jó.

Hacsak így nem. Hacsak sajó. Egyszerre

fölsohajtasz, józan vagy és figyelmes,

már már nyugodt. S úgy múlsz el hatvanéves,

mintha – de erre nincs hasonlatom

(2007)

Hetvenöt szó

(Konrád György születésnapjára)

Megcselekedted, amit – megkövetelni? Na nem.
Tiltott, tűrt, s legutóbb tán nem bánt a haza.

Kicsit muris,

kedves Gyuri, s

blaszfém talán,

hogy épp egy kézirat kíván

bekapcsolt laptopot,

mely szorgosan kopog,

akár a méhek,

a hangyák vagy a lepkék.

Legyen tömérdek repkedet még

fenn a hegyen,

mindétig napsütés legyen,

épp annyi árnyék, ami kellő,

és annyi szellő,

mitől levett kalap,

lehullt levél se billen,

s mondom, zümmögjön napra nap

a lap vagy leptopod

még évtizedekiglen.

(2008)

Koboldmosoly

(Szebényi Cecília emlékére)

Pillantása csillámpala,

hova fut el, ha sehova,

hova el, ha valahova,

szeme színével a Duna,

a szél, a kő, a vízfodor,

hova fut innen a sehol?

Surrognak néma szalagok,

beszélgetések kazlai

megvághatatlan rend szerint,

egy félbehajtott ablakon

a legszelídebb gyúanyag,

a szép, okos koboldmosoly

elfordul és ébren marad,

a Margit híd fölött a hold

kikapcsolt mikrofon.

(2010)

Szerkesztői utószó

A Hadd legyek hűs című kötet Parti Nagy Lajos összegyűjtött verseit tartalmazza. A könyv anyagát a versek keletkezésének időrendje szerint, kivéve a Szódalovaglást és a Létbüfét, melyek szerkezete változatlan maradt, maga a szerző állította össze. A kötetek és kötetkoncepciók elemi jelentőségűek Parti Nagy Lajos költészetében, ezért e kiadás alapszerkezetét is a korábban megjelent verseskönyvek és azok címei határozzák meg. Fontos jelezni ugyanakkor, hogy az itt olvasható kötetcímek nem feltétlenül a korábban ugyanazzal a címmel megjelent könyvek anyagára vonatkoznak, hanem arra a pályaszakaszra, amikor azok a versek íródtak. Így a költői startot jelentő 1982-es Angyalstop voltaképpen tíz év anyagát tartalmazza, a legelső versek 1970-es keltezésűek, a könyv anyagát pedig 1980-ban zárta le a szerző, két évvel annak megjelenése előtt. Az 1986-os Csuklógyakorlat versei 1981 és 1985 között íródtak, a jellegzetes tipográfiai eljárásokkal dolgozó, paradigmatikus Szódalovaglás pedig négy évvel később, 1990-ben látott napvilágot, a szövegek 1985-től formálódtak. 1990-ben Parti Nagy már két éve, 1988-tól a végül 2003-ban publikált Grafitnesz című kötet versein dolgozott – derül ki e mostani kiadás tagolásából. Az 1994-ben megjelent Esti kréta alapvetően válogatást tartalmazott az Angyalstop, a Csuklógyakorlat és a Szódalovaglás anyagaiból, kiegészítve egy Medwendel című ráadás ciklussal a későbbi Grafitnesz tizennyolc versével. A Grafitnesz utolsó ciklusából kisarjadó Létbüfé őszológiai gyakorlatai 2017-ben jelentek meg önálló könyvben, de előzményei 1993-ig fejthetők vissza – olvasható ki szintén a Hadd legyek hűs szakaszolásából. A könyvet A kérdőjel háta címmel az elmúlt húsz esztendő verseit tartalmazó egység zárja. Azonban nemcsak ebben a blokkban olvashatunk korábban kötetben meg nem jelent verseket: az Angyalstop, a Csuklógyakorlat és a Grafitnesz anyagai is sokkal bővebbek. A kérdőjel háta ötven új költeményén túl több mint nyolcvan régi Parti Nagy-verset most olvashatunk először kötetben. A korábbi kiadásokban nem publikált versek címeit, az olvasó tájékozódását segítendő, kurzívval írjuk.

A versek címe, strófatagolása és helyesírása eltérhet és számos esetben el is tér a korábbi kötetekben közöltektől, ezek a verziók tekinthetők a filológia ultima manus elvének érvényében a szerző által hitelesített változatoknak.

Szegő János

Parti Nagy Lajos önálló verseskönyvei

Angyalstop, Budapest, Magvető, 1982

Csuklógyakorlat, Budapest, Magvető, 1986

Szódalovaglás, Pécs, Jelenkor, 1990

Esti kréta. Válogatott versek, Pécs, Jelenkor, 1995

Grafitnesz, Budapest, Magvető, 2003

Létbüfé, Budapest, Magvető, 2017

Betűrendes címmutató

(A Szódalovaglás és a Létbüfé darabjait ebben a mutatóban nem tüntettük fel.)

A Csorba-kert

A dalnok stanca

A dublini vegyszeres füzet

A fa körül

A fehér kesztyű torka

A fiumei kettes számú tengerész-szeretetotthon teraszáról látni a tengert

A hal lélegzik

A hangyák

A hawai hó

A hévről

A kegyelet lila ásza

A kérdőjel háta

A nulla jeremiádja

A szép teremtés

A szó, szegény

Akaf

Alaplap

Alba

Állóbüfé

Altató

Amarcord

Angyalstop

Arasz

Arcvíz

Átüt

Aviatikus vers Keés Aranka Máriához

Az ég kitágul

Az éj utolsó lövészversenyén

Az írógép kinyílik

Az opál hal

Bagatelle macabre

Balatoni bizakodó

Beduin Granadában

Berendezik a ringet

Beszállás

Betlehemi kassza

Betűzong

Bezoátkurvaéletporoidon

Bibircsókos vers

Bicikliszántás

Bokretír

Bonbonnière

Borostaversek

Botlatópaplan

Bukolika

Célkeresztcsont

Céllövölde

Citromptu

Csalogányok

Csasztus

Csasztuska

Csigabú

Csönd-huzat angyalokkal

Dal

Dall

Dallszöveg

Darvasi-tárgy (alkalomkor)

Diletták

Dinamók hegedülnek

Doboz

Drótváz zöld

Egérpörköltemények

Egy borítéki gyík

Egy bőrönd repülő

Egy hosszú kávé

Egy kocka őszi erdő

Egy lopott kádé

Egy szálkás mozihős

Egyre tágul

Éjjel a főutcán

Elégia

Eleve

Elrepullman

Első sor lábjegyzettel

E-mail

Emlékmű

Ének az esőben

Ennyi

Esernyőnek való ének

Ésóés

Este

Europink

Ezüst terep

Félig foncsorozott

Feltámadás

Fényképész-szonett

Fésű

Firka firkákra

Firkákra firka

Foto

Fotók úsznak

Földközel

Föloldoz

Fültérkép

Garnidallam

Gesztenyeméz

Gyalog ballagott

Gyászvers-próba Nagy László halála napján

Ha épül ha omlik

Hal éji éneke

Halk, talmi vers az irodalom házához

Hallada

Halottak napja

Hangszerfüzet

Haris

Három bárzong

Három dal

Három nyugta

Három réti dal

Hattyúnyál

Hazajöttél, a szonettek meg strandra mentek

Henna Elkeff

Hét után

Hétkék

Hetvenöt szó

Hibahatár

Himnusz Bell Máriához

Hintaló-huszár

Hó, hírek, híreink

Hogy megszűnt

Hold gőzölög

Holdbanán

Holdsörte

Holdvilág

Holnap indul a század csuklógyakorlatra

Húsvéti röptető vers

Ikebana a túlvilágra

Interieur

Irokéz

Jaj cica

Jászolom

Kabóceánum

Kacat, bajazzó

Kafének

Karácsony

Kassák

Kavics veri

Képeslomp cettel

Képmelléversek

Képpár

Két Weöres-sor, tűz

Kétezeregy

Kis akadás

Kis őszi rádióvers

Kis preparátum

Kiskőrös

Koboldmosoly

Könnyelválasztás

Köpülőgép

Köszöntyű

Krepdesin

Krétapálya

Krétarajz

Krisztus (diszkosszal jobb kezében)

Krizantémot ápol

Kutyazörgés

Lamentha

Leág, emlékalkony

Lehet mérték

Levél

Liliom esernyő

Löncsölő kislány

Lövölde tér

Májad fölött tulipán

Majd kétezerhét őszén

Májusi dal

Már még rezebb

Március

Márványos ég

Maszkalat

Matt és fényes

Medwendel

Még egy lopott kádé

Melasz

Mélyles

Merlin, gerlever 1–4

Mese a hullámról és a szikláról

Milyen árva

Mint a vekker

Mint az iszap

Mintha nem is

Minthogyha

Miután az autók hazamentek

Monológ

Most el

Mozdul az éjszaka

Murva

Műtermi fénykép viharról

Na szép

Napkardigán

Napszállat (nyugat)

Negyedvilág

Nerének

Nóta

Notesz

Nyár kiadó

Nyár, némafilm

Nyárvég

Nyúgalomb

Oda akart-e érni N.?

Ok vonításra

Ollé

Orbán Ottó sírköve

Öregasszony görbe háttal

Ősz

Őszi Hedwigek

Ötven

Palm Oliv

Pannorám

Papírdal

Papradzag, madzrika

Parapet

Parte-cédula

Pékszombat

Pénteki szonett

Peron

Petőfi Barguzinban

Piros vonallal

Plafon-dal

Platinatérd

Plombalagút

Puderett

Rablóulti

Ráró evangéliuma

Répatűz

Réz a Duna fölött

Rímként a nyár

Ring-dal

Rókatárgy alkonyatkor

Roló

Romabicikli

Románc I–II.

Rondó

Rózsacsokor-változatok

Rózsakása

Schlaug

Sej

Semmi labóra

Sheila súlyos, tompa tárggyal

Siófoki strandkép 1932-ből

Sirató

Sörhab, sörfény, verebek

Stralsund

Strandard

Súgár

Szabad vizek

Szatyornyi ősz

Szelíd tájban fél korsó hiány

Sziszifusz

Szivar gyúl

Szívlapát

Szombat, vasárnap, hétfő

Szomorú, lassú ének

Szvetter Noénak

Takarodó

Tandarab

Tandorírt vers

Taormina

Tapírmasé

Tárcsalomb

Tejút

Téli színkör

Teremőrvers

Tevecérna

Tied az este

Tollhullatás

Törek

Tremblay-hexameterek

Trubadúr-ének

Tunisz

Túrahangszer

Turbógrill

Ujjaim kibogoznád

Utánzatok

Üzenet

Vagy egy teljes

Valahol

Vállfa-blues

Vázlat

Világ bohóca

Villámlik

Vincent üzenete Theónak

Vojvodina Snack

Winter rajza

Zene esővel, két cukorral

Zug Zettel Zug

Zsugor

Tartalom

Angyalstop (1970–1980)

Ősz

Arasz

Ennyi

Szombat, vasárnap, hétfő

Platinatérd

Éjjel a főutcán

Ok vonításra

Mese a hullámról és a szikláról

Sirató

Kassák

Karácsony

Öregasszony görbe háttal

Vázlat

Krizantémot ápol

Románc I–II.

Feltámadás

Villámlik

Májusi dal

Este

Krisztus (diszkosszal jobb kezében)

Céllövölde

Gyalog ballagott

Pénteki szonett

Csasztuska

Az írógép kinyílik

Az ég kitágul

Kiskőrös

Miután az autók hazamentek

Balatoni bizakodó

Dinamók hegedülnek

Mint az iszap

Bibircsókos vers

Mint a vekker

Sziszifusz

Liliom esernyő

Valahol

Ráró evangéliuma

Világ bohóca

Jászolom

Ring-dal

Monológ

A szó, szegény

A kegyelet lila ásza

Stralsund

Sörhab, sörfény, verebek

Hintaló-huszár

Nyárvég

Ének az esőben

Könnyelválasztás

Milyen árva

Hold gőzölög

Föloldoz

Hét után

Peron

Roló

Fotók úsznak

Interieur

Murva

Húsvéti röptető vers

Szatyornyi ősz

Berendezik a ringet

A fa körül

Kavics veri

Halottak napja

Tied az este

Hogy megszűnt

Mozdul az éjszaka

Májad fölött tulipán

A hal lélegzik

Beduin Granadában

Levél

Szelíd tájban fél korsó hiány

Szvetter Noénak

Majd kétezerhét őszén

Foto

Angyalstop

Nóta

Lehet mérték

Amarcord

Vincent üzenete Theónak

Mélyles

Oda akart-e érni N.?

Rondó

Gyászvers-próba Nagy László halála napján

Ésóés

Átüt

Ezüst terep

Műtermi fénykép viharról

Palm Oliv

Beszállás

Kétezeregy

A fiumei kettes számú tengerész-szeretetotthon teraszáról látni a tengert

Bukolika

Mintha nem is

Egyre tágul

Rímként a nyár

Szomorú, lassú ének

Félig foncsorozott

Trubadúr-ének

Elégia

Üzenet

Bonbonnière

Hazajöttél, a szonettek meg strandra mentek

Zene esővel, két cukorral

Hó, hírek, híreink

Negyedvilág

Taormina

Ujjaim kibogoznád

A nulla jeremiádja

Esernyőnek való ének

Dal

Takarodó

Vagy egy teljes

Krétapálya

Betlehemi kassza

Tollhullatás

Sheila súlyos, tompa tárggyal

Himnusz Bell Máriához

Nyár kiadó

Piros vonallal

Siófoki strandkép 1932-ből

Ha épül ha omlik

Az éj utolsó lövészversenyén

Csuklógyakorlat (1981–1985)

Téli színkör

Doboz

Három réti dal

Alba

Minthogyha

Földközel

Holnap indul a század csuklógyakorlatra

Zsugor

Garnidallam

Hattyúnyál

Fültérkép

Szabad vizek

Papírdal

Holdvilág

Sej

Három nyugta

Plombalagút

Szivar gyúl

Tunisz

Törek

Márványos ég

Csasztus

Pannorám

Strandard

Rablóulti

Kutyazörgés

Puderett

Répatűz

Melasz

Tevecérna

Köpülőgép

Lamentha

Haris

Citromptu

A szép teremtés

Dall

Célkeresztcsont

Schlaug

Krepdesin

Túrahangszer

Na szép

Diletták

Jaj cica

Tandarab

Március

Hangszerfüzet

Ollé

Elrepullman

Szódalovaglás
– mintamondatok nulla –
(1985–1990)

1.
úgyis tudod úgy fejezed be eső ver

2.
csigák szétfoszló kondenzcsíkja

3.
tükröt őrölnek kézidarálón

4.
az éjszaka oly bársonyos

5.
bús ernő vagyok magánkórista

6.
lágy cirmai a víg időnek

7.
a foszló plázsmelegben

8.
Könnygúny

9.
nem menekülsz suttogtam veres frakkomnak

10. szemében fölbillent szekérke

11. Az irreverzibillé fogyó időn merengj el

12. vakoskodik a zseléscukor

13. vagy emigrál vagy nem ugrál

14. ülepesnadrág kikötőbak

15. augusztus van

16. lombfűrésszel megoperál

17. a csend a pára

18. látod a nyár úgy eldübörög

19. kutyában úsznak ezek a kezek

20. olyan fölösleges csak

21. mint egy kiélt illatdíjbeszedő

22. szétrúgott gyöngyök repülőtér

23. ez a mosoly az arcodon

24. Eléggé hosszú ideje annak

25. jószava közben elfolyik

26. harangágyú a torkodon

27. Egy rózsacsokrot végigönt a vér

28. mi volt a nyár mi nem?

29. naszádkoszorú harmonikafüst

30. Mikor a gyárvidéki harmad vagy negyed

31. ne bánts el szeretnék

32. lehúzná lámpáját lehúzná eléje

33. kabátnyi elrontott szöveg

34. kérném egy aktatáska tisztított urán

35. kalauzban sírás zötykölődik

36. itt van az ősz itt van ujjé

37. még látszik a fölhő hogy futkoz a tájon

38. úgy nyílnak a völgyben a kerti rezignák

39. szirupüllőcskén szirupkalapács

40. A fiumei kettes számú tengerész-szeretetotthon

41. ó ősz lenyúzott kábelek között

42. csak bámulom a kertész félcipőjét

43. merőben rőtveres frakk ez az alkony

44. köteg rőzsévé húzódnak össze az erdők

45. így varjúsodom papagáj

46. mire kisimulnál szépen belehalsz

47. megüvegesedik a nyár

48. most ledarálom magamat

49. az égben minden este bálnagyár

50. halálsikoly hogy tapsikolj

51. tekepályába csomagolt vasutas

52. olyan egy sohaszépen

53. Fejedet válladra hajtom

54. surrog a barna fasorban a gázvezeték

55. egérderengés éjibáb maga

56. rozsdavíz

57. rózsamosónő

58. szamócák kertje hallgat éjszaka van

59. kint bent a csökkentett sötét

60. esik megenyhült most esik

61. muterka búg a lófagyi

62. beletüsszenteni egy mélytányér heroinba

63. Már nincs több elégia bennem

64. fekete táblán robbanó pacák

65. határőrkiskönyvtár

66. hátúszónadrág

67. szájsérv

68. B. M. emlékkönyvébe

69. kinyílik a felnőttkor

70. a gépbe fűzött klottnadrágról

71. már préseli a nagy tüdő

72. érett aranyos tusu ősz van

73. lassabban már és egyre nehezebben

74. még a távolság is milyen magasan van

75. olyan furcsán van a szemem

76. Gondolja el, Tronbitta Rumbakovna

77. van utcarím van mintamondat

78. szélpumpa svájcisapka műhús

79. tereptárgyaink van

80. meleg van mint egy félmosolyban

81. orrvizes ősz van ma ismét elragaszkodom

82. A jócukor még elúszik

83. a híradó alatt már kipiros

84. combig csillagva az estély

85. mintha a cukrász jobbján állnál

86. A bálban minden este ég a függöny

87. BBcek vizivarjak egy hordó klottnadrág

88. rendezsőpályaudvar

89. a lengőteke szomorúsága

90. megrendülésre írta legszebb műviét

91. Lloysi grófnő áttetsző volt mint a vérszag

92. Hogy rímelt Kosztolányi! Mégis meg kellett halni

93. Lábat mosol? Te, te… tündérrózsa!

94. csak kínlódok ütöm

95. Mint lépesmézet, szárazig kiszívja

96. tornapályát és édes sajtot adj nekem

97. a fül-orr-gége kapujában

98. már félek féldelek

99. szerelme kiskabát a hóban

100. Lám, lettél feleségből immár a pajtásommá

101. hanglemeztűn ha szösz volt észre nem vett

102. ahol már véghetetlen kicsike

103. mint friss defekt suttognak kint a nagy fák

104. hajad úgy hullámozzon

105. mint a nyeletlen éjszakában

106. Míg forgót bont a dolgok lassú árja

107. a kertben renyhe púpok tollazó köd

108. a bálban minden este ég a zongora

109. disznóölés a zongorán

110. húznék pedig szívedhez huzat és pinceajtó

111. vajbakés homálya drappja

112. teve egy üres dobozon

113. hasad újholdja könnyű melled

114. nyikog a tangólampion

115. Adok neked egy elefántot

116. szívhattyúzom az olajat

117. sikolna

118. a versben fügemag az ó

119. lóhúgyban csattannak a rózsák

120. mestersége hogy didereg

121. Ó, duende, te ihlet borjúdiója

122. Az albatroszok körbetotyogják

123. ha már nincs pénze telefonra

124. nyugdíjasokat fúj a szél az esztéká előtt

125. ó évi rendes sajtószabadságom

126. Hass, alkoss, gyarapíts: s a haza jókat derűl!

127. mint fecskeszárny

128. szemedből kiáll a kanál

129. az ágy kabát és öltözet

130. egész nap ég a villany

131. a szemed barnatörése

132. lókorpa ül a gallérjára

133. ingmell marhaszegy

134. az ablak élén megvakaródzik

135. dörzsöl és elsír az ereszték

136. tempósan zizeg a lomb

137. hazádba visszadúdolod magad

138. írok hisz úgyse mondanám

139. Magyar, tudat hasad!

140. orrom vérét elitatós

141. seprűt kötünk

142. motozva mint egy májusi pajta

143. úgy fúj a szívem mint a szél

144. száraz szem ez a délelőtt

145. paták a tükrön surlófényben

146. eláll-e ónos éjszakám?

147. ma négyszer százon úszunk kislibák

148. löncshúsvidéket dobozol az elme

149. Mint zsírpapír, ha ellopódzik

150. férfi haránt a dossziékban

151. elszopogattuk a holdat az éjjel

152. kabátcsönd

153. este van hűvös van csillagos van

154. bennem örökké tataroznak

155. Valahol szeme bogarán ácsorgok, pici zárvány

156. nyúlemlékmű

157. és ezzel véget ér a sor

158. Tizenöt évem telt belé, nem tartozol

159. rigó lép arcom mély talajában

160. telik magával bé szoba

161. dalolló

162. Már végtelen csend mindenütt

163. A metszetekben őszi rom

164. te én régóta hallok egy dallamot

165. durván és közvetlenül kéne

166. fibingerova boldogsága

167. annál is könnyedébben

168. retropolis összeszorul

169. lépnék én úgy már mintha döng a föld

170. avégre szólongatlak téged

171. hát tanganyikázz

172. ahogy kaucsukbabát

173. uramisten milyen egy szépek vagytok és én

174. talán még lenne néhány korszakom

175. tükör-darab volt szplín és neurózis

176. voltam sokat szeretni tárgytalan

177. úgy nemhazudtam hogy e félegész

178. ki látott ennyi levetett ruhát?

179. a távolságot egyhelyben megélem

180. hallom kicseng és nem talállak otthon

181. átlépnék mintha sikló üvegen

182. titkos füvet ha összefőznek

183. fújja magát a mező kutyatejjel

184. jószerint elszakadnék tőled

185. begyűr a hullám partnak ér a dunyha

186. kifulladok majd egyszerű se tudnék

187. elfogy szívem az utolsó gitane is

188. akkor az ember lángban áll könyékig

189. eloldani az innen és oda

190. engem ne félts én talpra mint a macska

191. a ringatásban megérintelek

192. betelik ez a locska nyár nehány

193. búvok pulóveredbe nyári est

194. csumázok csak egy szomoruságot

195. bévül kéne hogy egyszer fölnövekedjen

196. hideg nyakán buzgó sikattyú

197. a meleg hogy kell mennyire

198. teliment fénnyel a szívem

199. szájharmónia smarni borssal sok kenyér

200. besüt

201. mintha tévéről adnák a holdat

202. egy cimbalomhang kifeszíti hosszan

203. kávé tükre fogni kezem hideg kanalat

204. posztószövésű lenge tüll

205. úgy hull a gangra krémes és virágvíz

206. lassanként felcsúszik az ég

207. kiveszi ischler a levest

208. Hull lassú pelyheletben

209. Nőnek a kőporárak

210. Jönnek a felhők elefántlag

211. hát itt leszek harminckét éves

212. ország lichthofja kimohos

213. dunyhák lappadt kövérje

214. méz villan el végtére mind szurok

215. egy fej krizantém jól bedauerol

216. piros babák a forgó ágyneműben

217. hát hány kiló az ősz kabátodon?

218. azután csend van csak a tévé

219. talán fáradt vagyok nagyon

220. esik a hó hogy lenne ez

221. puha kútjába nézel lámpa sem

222. teleholdkor ha összehúzott szemmel

223. ez a papír egy könnyű lágy

224. húszdeka csécsiszalonna

225. mintha sikongó centrifugán

226. itt hagysz elalszol máma már

227. van az arcodban valami

228. tevék vagyok púpos kisangyalok

229. most látszik nincs biztosra élni

230. már lélegezne áramolna

231. a kút a kút a kút a kút a kút

232. magával kötve mint a káva

233. rozsvörös lakk a szíve tája

234. mint a gyermek az esztéká csecsén

235. egy rámáspapírral a létminimum fölött

236. mint egy arany röplabdaszékben

237. lassan kint fölcsúszik az ég

238. ad notam: isten áldd meg

239. Csillagokban dobog a tejgyár

240. fekete ferde füst november

241. kis langyosság a piroson

242. ne szublimálj

243. egy pohár színes ceruza

244. négysorosok asztalcsapás

245. talán egy állazán lógó zakó vagy

246. hullok ezek a kalimpáló kis havak

247. hamarosan hamar karácsony

248. egy ember olykor halkan pampog itt

249. csúszkál a krétaképű éjszaka

250. Egy szép teremtés ment a buszon át

251. kit szájbavett az élet grízgaluska

252. tizenegyharminc málnáslinzer-éj

253. lópata bedörzsöli

254. édes feketére ég az éjszaka

255. libikét és egált

256. verik az icát a tavaszban

257. otthonkájában fűl a gangon

258. fúlóskáposzta

259. búgnak az érett ponyvabarna

260. ebbe ha beletörik is

261. te fönt a kútban ott

262. az ajtót rá nem nyitja senki

263. láthadd esik saját folyónk van

264. villanykályha

265. Föl-földobódó delfinek

266. könnyű ujjam nem fut rajtad

267. alpakka dallam vígalomb

268. pufajka szálldos ázik egy falka vatta

269. szemedből gördülőcsapágy

270. látod az édes köd

271. feljön feljön a vékony sárga

272. nem riaszt nem véd a sötét

273. a pavilonkert lombtalan

274. oly szép mint pulton át

275. Kutyák az éjszakában

276. Értsed, sehol, sehol se virrad kenyérke hallalibban

277. teavilágos lesz és szatyrodat

278. később ezüstpapír gyűrődni szépen

279. ne sírj nem számítok

280. ahogy a taxitól feljöttem a földúton

281. eltúrja pokrócát nagysokára

282. a holddal vagyok egyedül

283. csakhamar világosodik

284. élnem tőled se tudtam és veled

285. hajasbabában tőkesúly ne sírj

286. hiába illesztettem fals imává

287. vakírás voltam vakszabadság

288. mint üres gomblukon úgy bámulok rád

289. a drótra drótot vágni ülne ki

290. álomba szomorím magam

291. Tudod, azért lóg ki a rendből

292. ezen a napsütötte tér

293. a koffein az alkohol a nikotin

294. mögöttes te mögöttes én

295. hogy én magába kurzív élet

296. a puturluk fölött az égen

297. magánvalóságom kivégzem

298. ön is a nagy októberé lett

299. pacaltrisó

300. érzem magam teltnek üresnek

301. jön csigaholdkor

302. szerelmes vers nincs vers van szerelem

303. üllőcskéjét veregeti

304. elszűkült dobverőér

305. jódnyár

306. olajnyomottan kis műtermi táj

307. immer zu vermieten

308. iszom dohányzom

309. narancsüdítővel várnak a fúvóskatonák

310. estelvésed makárhegy tintahal április ez még

311. a száraz évszakot

312. egészében nehéz nagy évszak

313. mint nájloning behszürk az este

314. szerelmesem úgy ülsz a szám

315. lám nagykanállal szívbe markol

316. van egy nagy szomorú legyem

317. A tojásfestő, bárha preciőz

318. micsoda vadromantika

319. ittam sokat s több volt a bűntudat

320. ma holnap röpülök bulgáriába

321. ó mennyi mézsör hull rám általad

322. ez a vasédes nyári város

323. a nyárfa és az oszlopok

324. oly nagy fehér hogy vásik és roszog

325. hajnali arcod hol marad

326. legvékonyabb mosolyodat

327. villanyt oltok hogy jobban lássalak

328. demi sec dry e júniusi tótlan

329. ha verset szemcsés nedvet granulál

330. ládd badacsonyan szállanak a felhők

331. hűvöskéllik a szél

Grafitnesz (1988–2003)

Vojvodina Snack

Drótváz zöld

Fésű

Nyár, némafilm

Kis preparátum

Merlin, gerlever 1–4

Napszállat (nyugat)

Medwendel

A Csorba-kert

Bagatelle macabre

Csalogányok

A dalnok stanca

Dallszöveg

Gesztenyeméz

Holdbanán

Arcvíz

Henna Elkeff

Egy borítéki gyík

Hal éji éneke

Kis őszi rádióvers

Irokéz

Napkardigán

Notesz

Rókatárgy alkonyatkor

Egy hosszú kávé

Őszi Hedwigek

Tejút

Aviatikus vers Keés Aranka Máriához

Lövölde tér

Utánzatok

Kacat, bajazzó

Parte-cédula

Egy bőrönd repülő

Emlékmű

Parapet

Europink

Löncsölő kislány

Halk, talmi vers az irodalom házához

Holdsörte

Tapírmasé

Ikebana a túlvilágra

Egy lopott kádé

A dublini vegyszeres füzet

Két Weöres-sor, tűz

Képpár

Vállfa-blues

Pékszombat

Csigabú

Tandorírt vers

Turbógrill

A hawai hó

Rózsakása

Egy szálkás mozihős

A hangyák

Szívlapát

Kafének

Köszöntyű

Réz a Duna fölött

Krétarajz

Tárcsalomb

Alaplap

Petőfi Barguzinban

Három bárzong

Létbüfé
őszológiai gyakorlatok (1993–2017)

verseket az őszről

pamparárom éves vagyok

már ébredés előtt

égbe kötött leppentőcskék rajtam

testem távolléti harang

kis szőrtüszők

halmazati jövőm

föl sem kever sem melegít

akárhogy is rángat

a tavasz blúzával

felcsergőzött őszi gálya

nap és az éj

avaromba beletörődve

darázsparádé

nézz rám ki nem ragyog

túlvilági teniszpályák

én olykor vértet köhögök

kertem vad vidékem

a sorsom mint a nyers frottír

kisbiciklik söprűnyelek

bércodvak és

túl a fák már

óh lankadó szökőkutak

szitáló dämmerung

szinszirli folt a könnyű öltönyén

a fogszabályzó

durumbúza fürdőnadrág

lupus in fabulon

szinte felültet

a természet bánya

őszi csillaghullás szikrahó

mellékalaknők kisfényképek

azt mondta

fejfájásom homlokomotív

egy szavam se de azt hidd el

ebédem

de a nagy tiktak miben áll?

már odafönn a szorgos ősz kaszálgat

tök községbe lakik

gyógy-alapú tornám

fognék aki volnám

v. b. kúp képében

egy tűnődő teáskanál

derengessétek hűlő

a test templomába

elestén és borostán

hiába nem oda kuba

szétnyílik

úgy elképzellek

álmában elég

fénygyapjúcska

már-már bilinccsel

tésztásodom gyűrődök

többet boreásszal

egy kiwisjoghurtot

teszegetés maszatolás

az életerő kifagy akár az ékkel

Hold Ödönné maga is tyütyürékel

énbennem egy fakír van

a mindenség az fog és letegez

mint fordított fakír

szivarfüstömben

e világból

már a szóló szőlőmtől is

Ikarus-szakkör

persze hogy minden

az ajkukon még

guruló hordó bő időm

elműködik víg működünk

linóleum mauzóleum

pedikűröm operálom

a forró ölfa

Sósnénál még a könnyek

kis kefe hajjal

térded kedves kalácsám

egyszer voltom létére

halk hangon sírdogálnak a szelek

Landang Irén sk.

némi küldús némi belbecs

elszáradt rozmár

búvár az egyirányú kötelet

egy őszi zebra

sárga wartburg

nagytestű vad tévé

sok vörös hulladék

mert ha megkaparjuk

a nagyvilágon egyedül

ha van jól van legyen

legyintesz

egy csillag mely

károm mind hasznosul

némely dolgot bánok

én kis feketés poharamba

minden egyes méhecske

hova lesz a rajzás

te százszám lubrika

az őszi ég az őszi ég

popkornom a csillagos ég

ha strucc leszek

laborasszisztens

az élet huss és gyorsan elbüfé

nem mondanék nevet

ordinári hegyek alatt

lelkem ősszes

lesurranó eső vagyunk

óh ti csöppet sem nikotinsárga

szertehíres vérvételek

két repülőgép

Bikiné ágytálaz

nem hiszem de elmeséli

ebéd után mikor a delikvens elül

az ablakon túl gyászfák őszi fitnesz

üveges nagy ablakomban

két mélysötét bimbó

bejön hatalmas kezdőbetűvel

hiába az eljegyzés ténye

első sugárát

Lolli pushup kebleiddel

ha H.-ra gondolok

egy nagy csontos

ha volna egy

beszállott a páva

egy háromlábú apáca

feltartott fejjel mint egy papagáj

édességem négykezese

odafönt már vadludaznak

bensőmből hallom hangomat

egy körte szőre nőhet-e

na és ha sörte nőne rajta

nincs már symphonia

az undok bélmosás után

gyomortükrözéshez

testvérré lesz

tirolizakóban

a ket cicid kapolnacska

az értől az óceánig

a költők dáriusi perzsák

ma lényegében komplett rizsebéd volt

altató nővérem

nincsen annál főnővérebb

hallgat a telt avarandó

a holdsütötte kórteremben

babaholdfényben

bebababútoroztam

te jó cukor te jó csoki

örökös szájmozgásomba

ha megyek visszaváltani

a zöldhajnali csukott égen

dacára hogy nómen est nóném

mint óvodás kit ananász

merő rémbolt volt az éjjel

elvisznek a szarkák

nővéreim ti vad angyalok

hideg tejúti tengerek

odaát a fehér padon

istennők büfésnők zörgő lengetek

madártej lett az osztályon

nemrég történt egyszer

levetkezel majd

szahara mélyén cukrászdalárda

árva orcám belétek fúrom immár

műszak után

csörög-morog a gyönge elme

kórheáz vad szele fú

dió szemű

szép mézvirág

tűbe fűzve

egy kórházbüfé vitrinében égek

ha már ápolóim nyugodni eresztnek

mer szabadság deh virul

egy kulcslukandó néma éjen

lábam kőből fejem kábul

ambróziás mellpatyolatjain

itt van az ősz huss egy-kettőre

hízlalok egy másnis állat

lábaidnak gyönge szára

hűledező kormos terek

midőn mint róják ők

párducmintás legging

ki akarnak

még nyílnak a völgyben

harisnyanadrágkosztüm

a költők édes

koraestém lámpabúra

lelkem kondenzcsíkja száguld

álltában el-eldől a vér

majd egyszer rég

te szelíd sivatag puha dűne

az őszológiában olykor gyakori

egy őszi verset

olyan leszek magamnak

ki múlatoztál

a déli nap ma gyúladt és heves

huss és ősz van a kórházkertben

Nyúlné P. Erzsébet

löcsögése erdei dúdolás

fodrásztól jövet

ölelő karom árván

szökőkutak ti parkok bús bidéi

nincs házam és nem épitek

sportszelet illatú

aranypapírját már a nap

elszáll a csöppnyi alkohol a

az elkenődött fostos pillanat

petőfi a büfébe

lázam van mintha

az eurosporton három óra tájban

zsebeimben parázs

őszi reggel

én ujjam

ziháló forró sportszatyrok raja

a hattyú mely tán bennem barcogott

az éj kövér ölében

elücsörgök a vállamon

uzsonnára Túró Rudolf

húshajlékomban többé nem bizony

hol vagytok ti

a mentő- s sétaúton

egy képernyőnyi bús szünetjel

még itt az ősz e kórházkerti zerge

ha fájni fogna sej-haj

fehér vak cukrász

akármidig is meztelen lehetsz

az étkezőben álló délután

jön-megy és mondja

te szép szirén

a traubisrekeszek mögött

hej a sárga makrobordás

reszketett a bőröm érted

zérusmáriám zenit s nadír

ki a faszom onanizál

be-beszökök

az éjjel jön nekem

hervad már ügetünk

meghalt szegény

füstöl a karzat

közeli kontyos

amit szívem lájkol

cola lighton

énnékem már e földi nász kicsi

már a szívem

o sole semmi jó

eldobható colásflakon

tátván az éj szellőzködök

kis kutyanyelvek

nekem a szél

kacagás az élet sója

karácsony fád vagyok

hiába igyekszek

tükörbe ha nézem

lágy göngyölegjük csörgetik a lombok

van itt egy bácsi

engem már

ha messze még a végcél

camping ágyába

álmomban önnön

melyhez váltig ragaszkodom

vöröshajú létére

ó vérveres klubdélutánok

köhögök mérges trombitát

semmi mása senki mása

egy őszi disznó bő hasából

ott ahol a mennybolt fekszik

hassál oda én Istenem

lassan járt soká ért

mint nescaféban kiskanál

a gyúlt borosta

elhányta vacsoránál

szem rokona

bontatlanul

szélseperte szultán

őszi depressziómon

a húsom nyák emulz

én kis ropimáglyám

lapos fakott deszkaláda

kórtermem öléből

itt e földi pulton

egy teáskanálnyi szentjánosbogarat

ha beteg is a lakosság

azt álmodtam púpozott kanál

telimentem vízzel

uram hadard be őket is

egy szárnyvasúti

kis nagybetű is jár tán nékünk

nincsen miért tagadnom

jó lenne végre

itt benn nekem

ha ősz sofőrje tolja

jókedvem kis vonata

malackákat uszodában

harisnyanadrág jaj

én ősz levelecském

noteszomba

szép masztodonna

ápoltként érkezek meg

az alkotás sebe

hánykolódik

borotvahabjában

az ember végül sok na ja

ó sole múmia

itt van az ősz itt van ujjé

kérges hernyó

két szürke ablakom közt

minden toaletten

ha bús kalásszal

törpehárfán

midet irritálja

átüt a holdvilág

teleírtam neki te-vel

kirúgom a kunyhóm ólát

mért legyek én szobatiszta

hab idomai útra kelnek

csak haladunk

randizgatok magammal mással

a kanárimadár ősi rokona

a menzaszürke kardigánja

bármi a kórisme

elég bajom

ó hordatag levél

szerelmeslevélen

tekintetem

ma viaszhullás

mér is tűntem viccelni én?

pumpadásig fel van fújva

alkonyi felhők füstös tarja

arany hajad mely futva szegdel

egy ciprus alatt ül

állok itt kertes őszi rom

nőgyógyászati szék

biciklimet vesztett pedál

szalmakutyák sej-haj

az ember égbe törve ír

vacsorám csúszós olajos

Isten gyertyács

fahéjszínű éden

kézen fog az emlékezet

gyorsabban a gondolatnál

pixeltóban

sok jóm is

akár színes falfirkába

el egész az őszi csűdig

akármerre hány-vet tarja és vad orja

hattyúként tükröző vizedbe

magad hiába félted

nem az egész büfé

járóbeteg

egy röntgengép

kis esti béke

tekintetem pindur

a mikrofon

gyere még itten kimosok

megsikosítja

mosson az eső

az alkony göngyölegje

valami örök félhomály

ifjú szőke lépcső voltam

ó őszi kikerics

azt álmodtam hogy gyógy és fölkenőcs

ágyam szélén ücsörög

leeresztett melluszoda

tust húz az éj

csak élvez és csudálkozik

a rokonszenv ha tombol

bús üledéked

ki meggyszószkoporsóm

eszkábáltan álltam ott

csupa ellentmondás

zavarlak lelkem

akik ma szenvelegve

szirupom elnyelvén

egyszer éjjel azt álmodta

szösszen a lángja

a zongorában áll a bál

ha esti órán

tévékávádból egyszer kijövök

egy beázási

lelked én lelkemhez

ha kőröz fent az éti sas

tohuvabohuba

felejtem a bút a bajt

ülünk egymás angyalok

óh nagy puha embetűim

mély lukban

reggelbe ha

az én korom szépen lemén

te dúsmosolyú ámor

minden régi nővér

tagjai vagyunk

a tárgyak bárha nincs szavuk

bús düledékeiden

panaszirigység

édes fehér nemjeidből

a fehér asszony buszmegállva

fukarul mérsz

virít fulltöltött ajka

kérdezed hogy velem mit kezdj

álmaid tollas tábora

girhes szomorú derekam

szép káoszom

az őszi hold robog felénk

legócska könnyeket csöppent

röntgenasszisztens

a hangom használt

mint valamely ősi fogásnem

mint egyszemélyes vasborosta

hozzám tapadó haragod

bűntudatdatolyám

nézem tükörben magamat

egy múlt századi teafilter voltam

leszel még hősöm

kifejtőzök majd fogházából

óh mért hogy

az élet porruhája

pálmád a vad tövis

halcsontra az egész erdő

lecsavart kupakkal jár

büszke fűzőjét kilazítja

már a nap is lemenőben

egy őszi légy

mint kis piros

te nem leltári tárgy

egyszerűen megijedve

csattannak a sors egérfogói

arany létrát tűz melledre

mért bízzak én benned

seggreverősdit játszanak a lombok

már fűteni kell és föl-leszökell

sok magányos órán

ha megy a bankba

leheltén a komor ősznek

ki díszíted e ravatalt

fekete mosogatón

mit vesztek ha vesztek?

űlénk a lugasban

kis bögre ősz

pulóverek kinyúlanak

fogynak már a készletek benn

olyan jó nem élni

kacagti és zokogti szívpor

barna leszek kupac leszek

pötyög alá

nemhogy majom

mikor jöttek

fenn az ernyő nincsen kakas

ki antilop volt

vajh mondandóm

nem is kell más írásjelem

egy poloskával

léptékileg töpörödöm

végül a cirok marad

hétágra vaku

csak híg és könnyű bú vár

földünk egy kis hangyafészek

ezen a fürdő furcsa esten

tollas szaros

hosszan kenődik

te bőrbeégiális

dögönyöz a világ az élet

az égen átgurul a hold

egy magánhangzó libidóját

vegyük az ő-t

szorgos debilis gazda az ősz

nappal Hold Ödönné

amelyen csüngök amelyen vakírok

vörös konyhalányok

ropog nyerít a bőrülése

lényegében nem érdemem

szigszalagszín tekinteted

tégy kakast is hintócskádhoz

ha mint egy csikket 629

nem őszül

mint forró mélabútól

egy őszológus félcipőbe jár csak

öreg bőröndömnek

mindig így volt

a boldogság miljom érdek

mesterasszonya a szurinak

szolgálatban

apróm ürügyén

dadogó ormokon

a mindenség akár a spongya

téged metsz

kérem a prosectura

kis esti kecs

lepkés füzetemben

ha felmerül

bejár soponyáról

egy angyal nekifut

magának vám

ez az élet

csörömpöl börtönöm

gulyásleves

pacacsillag

pornófilmekben voltam

én nem úgy dohányzok

nagy pártember urával

éjjel egy negró cukorban

csöpp vér karzatnyi hang

elkelne egy

kis automatádban

engem gyakorló

az őszi erdő

szegény elefánt én

cifraboglárka

tapírszomorú

én egy hangya és

elment a busza

szarvasbőrnadrág

cukorkaboltom

hadd számoljam meg

könnyzacskóimban

szürke az ég

őszi harmat után

fönnrészem

nemhogy

fejben kirándulás

érintőképernyővel

nádirigó s kakadu

mi vagyok én már?

két zsömlémet egy kiflimet

rókabőrben

kis kaszámmal

szög és szeglet

őszi tekepályán

éji neszem

csattog a

mi jön mi jön

nem kell többé

csak úgy zsongott full éterem

hogy kúrni jár

ha jövel az órám

az ősz utolsó pillanatán

Buranka Pálné elvesztett

beraktam a poharam

jegenyefa tetejében

bús azbeszt torkomon

mintha fel lehetne

nem jár világ kedvébe

nem nélkülöztünk némi bált

a leander túlél minket

ha utolsó nápolyimat

bexanaxoztam

mit kifacsartam kifacsar már

A kérdőjel háta (2003–2023)

Ötven

Orbán Ottó sírköve

Altató

Hétkék

Egérpörköltemények

E-mail

Tremblay-hexameterek

Még egy lopott kádé

Hetvenöt szó

Koboldmosoly

Teremőrvers

Plafon-dal

Most el

Három dal

Csönd-huzat angyalokkal

Hibahatár

Kis akadás

Állóbüfé

Első sor lábjegyzettel

Fényképész-szonett

A fehér kesztyű torka

Romabicikli

Winter rajza

Hallada

Firka firkákra

Betűzong

Már még rezebb

Matt és fényes

Leág, emlékalkony

Rózsacsokor-változatok

Nyúgalomb

Egy kocka őszi erdő

Bezoátkurvaéletporoidon

A kérdőjel háta

Bicikliszántás

Képmelléversek

Bokretír

Kabóceánum

Akaf

Borostaversek

A hévről

Eleve

Súgár

Nerének

Botlatópaplan

Maszkalat

Firkákra firka

Képeslomp cettel

Papradzag, madzrika

Zug Zettel Zug

Az opál hal

Darvasi-tárgy (alkalomkor)

Semmi labóra

Szerkesztői utószó

Parti Nagy Lajos önálló verseskönyvei

Betűrendes címmutató

Magvető
Könyvkiadó és kereskedelmi Kft.
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu
Felelős kiadó Dávid Anna

Felelős szerkesztő Szegő János
Kézirat-előkészítő Balogh Emerencia
Korrektor Schmal Alexandra
Művészeti vezető Pintér József
Műszaki vezető Takács Klári

Elektronikus verzió
eKönyv Magyarország Kft., 2023
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

ISBN 978 963 144 364 6

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL Open Font Licence