Írta: Jennifer Iacopelli

A mű címe: Finding Her Edge

Fordította: Szaszkó Gabriella

Szerkesztő: Ferencz Hedvig

Nyelvi korrektor: Valuska Sára

Műszaki szerkesztő: Oltványi Dorottya

© Jennifer Iacopelli, 2022

© Jennifer Iacopelli, 2025, A jég szerelmesei bónuszfejezet

© Szaszkó Gabriella

© Netflix, 2026

© Maxim Könyvkiadó Kft.

A kiadvány a G. P. Putnam’s Sons, a Penguin Random House LLC imprintjének engedélyével készült.

Borító: A Netflix által engedélyezve.

ISBN 978 963 690 371 8 (epub), kiadói kód: MX-3294e

Kiadja: Maxim Könyvkiadó Kft.

Cím: 6728 Szeged, Kollégiumi út 11/H; tel.: (62) 548-444

E-mail: info@maxim.co.hu, web: www.maximkiado.hu

Felelős kiadó: Puskás Norbert

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítást, a mű bővített, illetve rövidített változata kiadásának jogát is. A kiadó írásbeli engedélye nélkül sem a teljes mű, sem annak része semmilyen formában – akár elektronikusan vagy mechanikusan, beleértve a fénymásolást és bármilyen adattárolást – nem sokszorosítható.

A családomnak, akik egyáltalán nem hasonlítanak a könyvbeli családra.

1. fejezet

A PÁROS ÖSSZEFONT KÉZZEL siklik a jégen, a korcsolyájuk tökéletes összhangban súrolja a felszínt.

Legalábbis mindent megpróbálnak megtenni ezért.

– Oké! – kiáltok fel. Már berekedtem az egész napos tanítás során. A sajgó lábam ellenére a lehető legtermészetesebben és legsimábban suhanok melléjük, és csak reménykedni merek abban, hogy egy nap ők is képesek lesznek tökéletesen leutánozni a mozdulataimat. – Erősen tartsd, de ne szorítsd! Ne rántsd magadhoz annyira, Jackson! Ne felejtsd el, hogy kisebb nálad, ezért neked kell a lépteidet az övéhez igazítanod, hogy összhangba kerüljetek! – A két nyolcéves tanítványomat épp ahhoz próbálom hozzászoktatni, hogy egymás kezét fogva, együtt korcsolyázzanak, ami a legalapvetőbb eleme a jégtáncnak.

A szavaim olyan hangosak, hogy elérnek a Greater Bostonban található Kellynch Jégpálya tetőgerendájáig. Több időt töltöttem itt az életem során, mint a saját házunkban, tehát valójában ez az otthonom. A testvéreimmel már azelőtt korcsolyáztunk, hogy ki tudtunk volna kukucskálni a pályát körbevevő szegélyen. Ez a sorsa az embernek, ha Russónak születik.

– Nem ráncigálhat magával, Sadie, egyszerre kell haladnotok – emlékeztetem, mert ahogy Jackson már nem rángatja a karját, azonnal lemarad tőle.

Végül sikerül összehangoltan siklaniuk, Sadie rövidebb lábai hosszabbra nyúlnak, Jackson hosszabb lépései pedig csak egy kicsivel rövidebbek lesznek, és az én nézőpontomból tökéletesnek tűnnek.

– Ez lesz az! – Mind a két gyerek mosolyog rám, és még mindig egymás kezét fogják. – Nagyon ügyesek vagytok!

Sadie alig ér fel a derekamig, ezért vágyakozva néz a lábaimra.

– Bár olyan magas lennék, mint te, Adriana! Akkor könnyebb lenne lépést tartanom.

– Így vagy tökéletes! Mindenképpen nyújtsatok ma este, főleg a lábfejeteket és a bokátokat. Edzésben kell maradnotok addig is, amíg újra találkozunk!

– Jaj, az még olyan soká lesz! – panaszkodik Jackson, ahogy levezetem őket a jégről.

– Annyira nem is – mondom, és abban a pillanatban felteszem az élvédőt a korcsolyára, ahogy elérjük a kaput. – A világbajnokság után azonnal találkozunk!

– Az még nagyon soká lesz – puffogja Sadie is, mert ha az ember nyolcéves, akkor két hónap maga az örökkévalóság.

Ha őszinte akarok lenni, még tizenhat évesen is nagyon soknak tűnik, merthogy akkorra már túl is leszek életem eddigi legfontosabb megmérettetésén, a párizsi junior világbajnokságon. Már tűkön ülök. A jégtáncpartneremmel ez lesz a második évünk, hogy ott versenyezhetünk, de idén tényleg komoly esélyünk van az aranyra.

Jelenleg viszont edző vagyok. Igyekeztem minél több órát bevállalni az elmúlt években és mindent megtenni, hogy megtarthassuk a pályát.

Integetek Sadie és Jackson anyukáinak, akik a nézőtéren várnak bennünket. A szülőknek kialakított padokon ülnek, ami közel van az előtérhez. A falakon sorakozó plakátok hirdetik a korcsolyaklub félévszázados fennállásának összes sikerét.

– Ó, Adriana! – szólal meg Sadie anyukája, és odarohan hozzám. Sokkal gyorsabbak a léptei, mint a lányáé a jégen. – Annyira örülök, hogy még összefutottunk, mielőtt elmennél!

– Ó! – mosolygok rá.

– Kérlek, mondd meg Elisának, hogy sok sikert kívánunk! Mind nézni fogjuk!

A mosolyom nem rezzen meg, inkább csak szélesedik.

– Ez csak természetes!

– Bizonyára nagyon büszkék vagytok rá. A nővéred kijutott az olimpiára, hát ez elképesztő teljesítmény! Az apukád, gondolom, majd kiugrik a bőréből!

– Ez így van. – Tovább vigyorgok, de már fáj az arcom. Nem először történik ez, és nem is utoljára. Az olimpiai játékok egyértelműen sokkal többet jelentenek egy laikusnak, mint a junior világbajnokság. Elisa egyéni korcsolyázó, és az ő karrierjük általában sokkal fiatalabb korban indul be, mint a jégtáncosoké, de négy év múlva ilyenkor, ha minden terv szerint halad, akkor én is az első olimpiámra fogok tartani.

– Nem akarunk feltartani – mondja Sadie anyukája, és kinéz az előcsarnok felé, hátha meglátja Elisát vagy apát a közelben ólálkodni. Jackson és az anyukája már rég elmentek.

– Sadie, nagyon ügyes voltál ma. Találkozunk, amint visszaérek!

Bezárom mögöttük a jégpálya ajtaját, mert egy jó darabig ez volt az utolsó óránk. Szomorú, de nem tudok mást tenni. Lekapcsolom az előcsarnok fényeit is, aztán átfordítom a Nyitva, tessék bejönni feliratot az ajtón, a Sajnáljuk, de zárva vagyunk oldalára.

Amíg apa és Elisa a pekingi olimpiára tartanak, nálunk a junior világbajnokság atlétái és az edzőik fognak megszállni. Apa mindig nagyon jó volt abban, hogy elbűvölje az embereket, főleg azokat, akik értették, mit is jelent a családunk öröksége. Anya halála előtt rengeteg elit edzőtábort tartottunk, és az anya vezette nyári tábor arról híresült el, hogy magasabb szintre emelte a sportolókat. Így a korcsolyázók idén nem tudtak ellenállni annak, hogy a legendás jégpályánkon eddzenek.

Apa sokáig egyezkedett, hogy majdnem dupla áron adja oda a jégpályát, mint amennyit a korcsolyaórákkal, a hokimeccsekkel és a születésnapi bulikkal szoktunk keresni. Bármennyire is utáltam a gondolatát, hogy cserben kell hagynunk a diákjainkat és mindenki mást, aki az évek során támogatta a Kellynchet, nem engedhettük meg magunknak, hogy visszautasítsunk ennyi pénzt. Mert bármilyen hírre és sikerre is tett szert a családunk a hosszú évek során, a legrosszabb szokásunk az volt, hogy több pénzt költöttünk, mint amennyit megkerestünk. De tényleg sokkal többet.

A Kellynchet a dédszüleim nyitották, jóval azelőtt, hogy az apukám korcsolyázni kezdett volna, és az elmúlt ötven évben az egyik legpuccosabb korcsolyaegyesület lett belőle. Több világbajnokságot és olimpiát nyertünk, mint néhány ország együttvéve. A legtöbb ezek közül a szüleim érdeme volt. Természetesen a mi pályánk volt a legkorszerűbb – apa sosem egyezett ki a tökéletesnél kevesebbel.

Apa számára lehetetlen alább adni. Ez elvárható egy olimpiai aranyérmestől, a műkorcsolyázás leghíresebb családjának fejétől. Amivel még nem is lenne baj, de Walter Russo iszonyatosan magas elvárásai az élet más területeire is átterjedtek: csak olyan kocsija és háza lehetett, ami egy olimpiai aranyérmes, elit családhoz illik.

Ennek következményeképpen nem lehetett annyiszor bérbe adni a jégpályát, és nem lehetett annyi korcsolyaórát sem adni, ami felvette volna a versenyt a pénzszórással, ez pedig csak rosszabb lett, ahogy egyre közeledett Elisa olimpiai szereplése. A műkorcsolya irtó drága sport, bármilyen szinten is űzi az ember, de az olimpiára való felkészüléshez elképzelhetetlenül sok pénz kell. Edző, koreográfus, smink- és ruhakonzultációk, és akkor még meg sem említettem a reklámcéget, amit apa bérelt fel, hogy a lehető legtöbbet hozza ki a lehetőségekből. Ha ezt összeadjuk, bizony olyan összeget kapunk, amire nincs keretünk. Nem számít, mennyit sikerül megkeresni, azt elköltjük.

A cégünk is iszonyatos adósságba verte magát, kreatívnak kellett lennünk ahhoz, hogy kitaláljuk a megoldást. Azt még én is alá tudom írni, hogy a junior korcsolyások és az edzők elszállásolása apa egyik legjobb ötlete volt.

Az otthonunk is a Kellynch területén helyezkedett el, pár lépésnyire innen, ami már a pálya nyitása előtt is megvolt. Régen aprócska ház volt csupán, a dédszüleim vették, ahogy sikerült elég pénzt összeszedniük, miután Olaszországból az Egyesült Államokba emigráltak. Azóta minden generáció hozzátoldott valamit: szobákat, fürdőket, egy hatalmas medencét a hátsó kertben, edzőtermet a pincében, aztán pedig egy moziszobát a legfelső emeleten. Még egy tetőtéri teraszunk is van, ahonnan rá lehet látni a Kellynch épületeire a Charles River mellett, mögötte pedig a bostoni felhőkarcolók sorakoznak kecsesen a távolban.

Az eredeti ház hagyományos téglából épült, sötét zsalus ablakokkal, míg az újabb hozzátoldások mindenféle stílust és trendet magukban foglalnak. A nagyszüleim ultramodern stílusban renoválták az egyik felét még a kilencvenes években, a ház másik része pedig megőrizte egy vidéki ház hangulatát – ezt apa és anya tette hozzá, még mielőtt mi megszülettünk volna. Így az otthonunk elég meglepő látvány első ránézésre, de én odáig vagyok érte.

Amiért viszont egy cseppet sem vagyok oda, hogy amint belépek a bejáraton, olyan hangzavar fogad, ami a leghangosabb szurkolókéval vetekszik, akik előtt valaha korcsolyáztam. Legalább egy tucatnyi ember zsúfolódott össze az előtérben: két ember bolyhos, szürke mikrofonokat tart a többiek feje elé, másik kettő pedig kamerákat egyensúlyoz a vállán, hogy apát videózzák különböző szögekből.

A jégpálya bérbeadása az egy dolog. Viszont bármennyire is jól fizet ez a valóságshow cirkusz, nekem nem éri meg. Az olimpiát megelőző hónapokban filmesek követték minden egyes lépésünket. Az Egyesült Államok világbajnoksági Szövetségének feje, Tamara Jackson kereste fel apát, hogy forgatnának vele és Elisával egy reality tévésorozatot, és apa persze egy pillanatig sem habozott. Jó pénzt hozott a konyhára, bár ugyan arra nem volt elég, hogy kihúzzon minket a gödörből. De olyan mértékű publicitást jelentett, amit sem a testvérem, sem apa nem akart visszautasítani. Ők ketten éltek-haltak a nyilvánosságért.

Viszont ez a felhajtás a feje tetejére fordította az életünket. Valaki mindig figyelt minket, így apa és Elisa még többet foglalkoztak azzal, mit viselnek, hogyan néznek ki a kamerák előtt. Szinte biztos vagyok benne, hogy az elmúlt hat hónapban egyszer sem vették fel ugyanazt a ruhát.

Átverekszem magam a vendéglátó személyzeten, akik éppen a bútorainkat tologatják, hogy asztalokat, székeket és egy bárt állítsanak fel a sarokban, ahol általában az ebédlőasztal helyezkedik el. Elisa ma esti búcsúbulijára készülnek. A buliszervezőkkel és a filmesekkel együtt az egész ház egy kész állatkert. Apa terelgeti az embereket, de közben folyamatosan a külsejét csekkolja a kandalló feletti tükörben.

– Melyik oldal? – kérdezi apa. A szőke haját hátrazselézte, és épp egy selyemkendővel törölgeti a homlokát. Beletelik pár másodpercbe, mire felfogom, hozzám beszél. Oldalra döntöm a fejem, amíg gondolkodom, ő pedig a fejét mozgatja, hogy minden szögből lássam.

– A jobb – mondom, az arcának arra az oldalára mutatva, majd elsietek a csapat mellett, és elindulok a lépcső felé.

Apa bólint, majd meglepetten pislog a kócos hajam és az átizzadt korcsolyaruhám láttán.

– Rajtad meg mi van, Adriana? Te is jössz a buliba, nem?

– Jövök, csak meg kellett tartanom az utolsó órát.

– Jégtánc? – kérdezi, és bizonyára semleges hangot akar megütni, de apának ez sosem sikerül, ha a jégtánc kerül szóba. Szerinte nem valódi korcsolyázás, köze sincs a műkorcsolyához. Nem lehet őket egy lapon említeni.

– Igen. Mindegy. Kicsit lepihenek, lezuhanyzom, aztán elkészülök. – Egyáltalán nem vagyok abban a hangulatban, hogy belemenjek a megszokott vitába. Túl fáradt vagyok hozzá.

– Jaj! Hol van Adriana? Ő kell nekem! – Elisa hangzik fel a tömegben, és azonnal meg is indul felém.

A nővérem minden tekintetben a szöges ellentétem. Csak egy évvel idősebb nálam, de a 172 centimmel majdnem tizenöt centivel vagyok magasabb nála. A haja mézszőkén omlik a vállára, teljes kontrasztban az én sötét tincseimmel. Csupán a mogyoróbarna szemünk ugyanolyan – pont, mint anyáé volt.

– Itt vagyok! – mondom, és kilépek az egyik köpcös filmes mögül, aki azonnal akcióba lép, hogy mind a kettőnket felvegyen.

Elisa csuklón ragad, és erőteljesen a lépcső felé kezd ráncigálni, még a hosszú lábaim ellenére is nehezen tartok vele lépést.

– Meg kell nézned, mindent bepakoltam-e. Egyszerűen fogalmam sincs, hogy várhatják el tőlem, hogy bepakoljak, és még a bulira is készülődjek. Nem tudom, mire lesz szükségem. Már akkor kiakadok, ha ránézek a kiküldött listára – mondja, amint belépünk a szobája ajtaján. A polcról azonnal megkaparintja a papírt, a kezembe nyomja, majd becsapja az ajtót a kamerás arca előtt, aki megszállottan követ bennünket. Elisa ezt láthatóan nem akarja filmen látni.

Elveszem a listát, és végignézek a szobáján, ahol iszonyatos rendetlenség uralkodik. A padlón, az ágyán, a bútorain, mindenhol szétdobált ruhák hevernek. A polcának az összes fiókja üres, és a szekrényében üresen lógnak a vállfák.

– Meddig jutottál? – kérdezem, de meg tudom válaszolni a saját költői kérdésem, ugyanis két teljesen üres bőrönd hever kinyitva az ágyon. Semeddig. Még semmit sem pakolt be.

– Mindent elővettem – mondja, és lehuppan a sarokülőre a szobája másik végében.

Nagyot sóhajtva nézek végig a listán. Nem olyan nagy szám. Csak egy tervezet a verseny előtti edzésekről, és az eseményekről, ahová szép ruhát kell felvenni. Anya mindig velünk pakolt ilyenkor, de ahogy beteg lett, majd pedig meghalt, már egymásnak segítettünk. Bár Elisa részéről ez inkább annyi volt, hogy ő ücsörgött, amíg én bepakoltam neki.

Leteszem a listát egy apró szabad helyre az ágyán.

– Rendben, segítek, de épp egy halom leggingsen ülsz.

Felnevet, és maga alá nyúlva kihúz egy gombócnyi fekete anyagot, majd felém hajítja. Mielőtt még elkapnám, ő már elő is szedi a telefonját, és pötyögni kezd.

– Mondott valamit Brayden? – kérdezi fel sem nézve, miközben én szépen beletekerem a fekete leggingset a bőröndjébe.

– Miről? – kérdezem, és összehúzom az orrom. Brayden Elliot a jégtáncpartnerem. Tizennyolc éves, és ő és Elisa kavartak egy kicsit, amikor két évvel ezelőtt elkezdtem vele korcsolyázni. Nem végződött jól. Na, nem mintha bármikor is jól végződött volna, ha Brayden lányokkal kezdett kavarni. Persze nem ismerem a pontos részleteket – és nem is akarok tudni semmit, köszönöm szépen –, de annyi biztos, hogy Brayden vetett véget a dolognak. Mindig ő az, aki véget vet a dolgoknak. Ennek ellenére a nővérem – aki valószínűleg bármelyik srácot megkaphatná, akit csak akar –, mintha sosem adta volna fel a reményt, hogy Brayden majd meggondolja magát.

Őszintén szólva, nem igazán értem. Brayden nagyon jó korcsolyapartner, menő srác és tagadhatatlanul szexi, de ha a rosszfiú mellett szerepelne kép a szótárban, aki ő virítana ott.

– Mondott rólam valamit?

– A reggeli edzés óta nem láttam. – Ez nem igazán válasz a kérdésére, de reménykedem, hogy nem veszi észre. Nem akarom megmondani neki, hogy Brayden nem mondott róla semmit, mert egyáltalán nem érdeklődik iránta. – Nem kellene Braydennel törődnöd. Az olimpiára mész!

– Igen, és ha nem vetted volna észre, épp próbálom elterelni a figyelmemet arról, hogy az egész családunk hírnevének súlya az én vállamat nyomja. Tehát… mondott rólam valamit Brayden?

Ó, tehát észrevette, hogy elkerültem a válaszadást. Rendben, figyelemelterelés kell.

– Nem mondott semmit – sóhajtom. – Sadie Mortenson anyukája viszont sok szerencsét kíván.

Nagyon fontos információ.

Elisa szipog, és tovább görgeti a telefonját.

– Nem írta, hogy jön-e ma este vagy sem? Mondott valamit a buliról az edzésen?

– Azt mondta, be fog ugrani.

Amit nem teszek hozzá, hogy Brayden közölte, hogy majd azután próbál beugrani, hogy találkozott egy lánnyal, akivel most kavar. Ezt nem mondhatnám el úgy, hogy ne akadjon ki teljesen.

– De irtó keményen edzünk, lehet ma nincs kedve kimozdulni.

– Legalább azért beugorhatna, hogy sok szerencsét kívánjon. Basszus, az olimpiára megyek! – sóhajt fel mélyen, aztán eszébe jut, hogy pont erről akarja elterelni a figyelmét. – Nem bánod, hogy jégtáncra váltottál? Így még négy évig nincs esélyed kijutni.

Ez egy nagyon fontos kérdés, amire időről időre visszakanyarodunk.

– Nagyon jól tudod, hogy minden máshoz túl magas vagyok – mondom kiüresedetten, mint minden egyes alkalommal, ha valaki felhozta ezt a témát az elmúlt évtizedben.

Elisa felkapja a fejét a képernyőről.

– Mindegy. Ha ma este nem jön el, akkor mondd el neki, hogy…

Bármit is kellene elmondanom Braydennek, azt megszakítja az ajtó csapódása. A húgunk, Maria rohan be, és olyan erősen vágja be az ajtót, hogy megremegnek a falak.

– Charlie borzalmas, elegem van belőle! – nyöszörgi, és Elisa mellé veti magát az üres helyre. Maria csak két évvel fiatalabb nálam, ami néha húsznak érződik. Charlie pedig nem más, mint Charles Monroe Junior, a korcsolyapartnere.

Páros műkorcsolyázók, ami épp annyira elfogadott – apa standardjai szerint –, mint az egyéni. A testvéreim mind a ketten apa szőke haját és anya apró termetét örökölték, és ezzel együtt azon szilárd hitet is, hogy a jégtánc nem sorolható be a korcsolyasportokba. Úgy fest, hogy a korcsolya csak akkor valódi sport, ha a levegőbe veted magad, miközben úgy forogsz, mint egy búgócsiga. De legalább a testvéreim beletörődtek abba, hogy én ezt választottam, főleg, hogy így nem kell egymás ellen versenyeznünk. Anya ezt nagyon szerette, mert így sosem kellett aggódnia azon, kinek is szurkoljon hangosabban. Nagyon jól tudta, hogyha mind a hárman a legjobb formánkat hozzuk, mindannyian arannyal térünk haza.

– Most mi történt? – kérdezi Elisa, ahogy Maria mellé kuporodik, és felém nézve színpadiasan forgatja a szemét. A nővérünknek általában nincs türelme végighallgatni a legfiatalabb húga aktuális kiakadásait, de úgy fest, most ez mégis megfelelő figyelemelterelésként szolgál.

– Csak az, hogy szexi és kedves, és… miért kell melegnek lennie?

– Tudom, hogy gáz – sóhajtja Elisa, és megszorongatja a kishúgunk vállát. – De egyébként lehet, hogy jobb is így. Ha a korcsolyapartnereddel összejöttök, az azért elég veszélyes is tud ám lenni. Annak sosincs jó vége, ugye Adriana?

Ledermedek. A gyomrom erősen összeszorul, és a levegő mintha izzana körülöttem. Elisa csak bámul rám, várja, hogy egyetértően bólogassak, és azt mondjam Mariának, hogy jobban jár, ha nem kavar a korcsolyapartnerével, mert ez tényleg jó tanács. Semmi burkolt célzás nincs a hangjában. Nem róla beszél. Talán nem is emlékszik, mennyire belezúgtam, mielőtt még lelépett volna, mielőtt még kényszerítettem volna arra, hogy elmenjen. Elisát ismerve bizonyára nem is emlékszik ebből semmire.

A Freddie O’Connell botrányomra, a korábbi korcsolyapartneremre, az ex-legjobb barátomra, és életem első szerelmére.

Két évvel ezelőtt nőttem ekkorát, és ő nem bírt lépést tartani velem. Tizenhat évesen semmi garancia nem volt arra, hogy elég magasra fog nőni ahhoz, hogy sikeres jégtáncpáros lehessünk, ezért döntenem kellett.

Életem legnehezebb választása volt, hogy Freddie-t elhagyva Brayden Elliot mellett tettem le a voksom.

Most Freddie az egyik legjobb barátnőmmel, Riley Monroe-val korcsolyázik, és elég sikeresek is. Méghozzá annyira, hogy ők is jönnek a junior világbajnokságra, és holnaptól kezdve itt fognak edzeni a Kellynchben.

Igyekszem nem gondolni erre, folyamatosan elterelem róla a figyelmemet, amióta apa közölte mindannyiunkkal, hogy nálunk fog edzeni a junior világbajnokság egész amerikai csapata. Nem akarok arra koncentrálni, hogy Freddie hamarosan megérkezik, és ugyanazon a pályán fogunk edzeni. A jégtánc világa apró, ezért nem mondhatnám, hogy eddig sikerült teljesen elkerülnöm, de már nem vagyunk barátok. Egy kezemen meg tudom számolni, hány szót váltottunk az utolsó közös edzésünk óta itt, a Kellynchben.

Az országos bajnokságon találkoztunk utoljára, amikor Braydennel leszorítottuk őket az első helyről. Akkor azt tette, amit elvártak: kezet fogott velem, és gratulált, amikor felléptem a pódiumra az érmemért. Még a szemembe sem nézett, amiért nem tudom hibáztatni.

– Mit gondolsz? – Maria kérdése szakítja félbe a gondolataimat. Csak másodpercek telhettek el, de gyorsan kiűzöm az emlékeket a fejemből, és csak rá figyelek.

Felveszek egy ruhát Elisa ágyáról, és tökéletes négyzetbe hajtom, majd beleteszem a nővérem bőröndjébe, aztán a kishúgom felé fordulok.

– Olyat érdemelsz, aki épp annyira veled akar lenni, mint te vele.

Maria egyet pislog, aztán még egyet, aztán könnyek gyűlnek a szeme sarkában, az arca pedig kipirul.

– De nem tudok mit tenni, annyira szeretem! – Felugrik a sarokülőről, és járkálni kezd a helyiségben.

Elisa is feláll egy olimpiai műkorcsolyázó kecsességével. Belenyúl a táskájába, és előveszi a ruhát, amit beletettem.

– Tessék! – Maria kezébe adja. – Vedd fel ezt ma este! Én ma fehérben leszek, Adrianának pedig egy kéket választottam. Tökéletesen fogunk mutatni a képeken. Megcsinálom a hajadat, a sminkedet, és találni fogsz valakit, aki majd értékeli, milyen csodálatos is vagy!

Maria kirángatja Elisát a helyiségből, és egyenesen áthúzza a saját szobájába, egyedül hagyva engem a két majdnem teljesen üres bőrönddel. Körbenézek, és látom, hogy szerteszét hevernek a holmik, amelyekre holnap reggel már szüksége lesz. Felsóhajtok, és belekezdek a pakolásba.

2. fejezet

A BULI MÁR ELKEZDŐDÖTT, mire sikerül bepakolnom, lezuhanyoznom, és lecserélnem az edzőcuccomat a kék ruhára, amit Elisa választott. A nővéremnek túlságosan is drága ízlése van, de csodás a ruha. A selymes anyag simogatja a combomat, a hajamat pedig balettkontyba rendezem, ha már nem maradt időm arra, hogy megszárítsam.

Óriásit ásítok, de igyekszem elrejteni a kezemmel. Nem volt időm ledőlni egy kicsit a buli előtt.

Rengeteg embert felismerek. Elisa barátait, apa barátait, a szponzorokat, ügynököket, az NFSC[1] és az USOF[2] embereit, és a filmeseket, akik minden másodpercét rögzítik ennek a csodás estének. Tökéletesen illeszkedik egy királynő olimpiai bulijához. Zene dübörög a hangszórókból, hangszerelt jazz, ami ismerősnek tűnik, de nem tudom megnevezni a dalt.

A felszolgálók tálcákon kínálják az italokat és a falatkákat, amik sokkal menőbbnek néznek ki a mozzarellagolyóknál és a csirkefalatoknál, amit a pályánál árulunk a bódéban. A leveles tésztában valószínűleg homár van, és szarvasgombás olajjal locsolták meg, vagy valami olyan drága dologgal, ami apa és Elisa szerint elengedhetetlen az ünnephez mérten.

Épp készen állok, hogy megtegyem az utolsó lépést, és elvegyüljek a sokaságban, amikor egy elfojtott beszélgetés üti meg a fülemet. Nem látom őket, és mivel annyira oldalt állnak, ők sem vesznek észre engem. De az egyik hang annyira ismerős, mint a sajátom.

– És nem lesz nehéz megszerezni azt a jelzálogot? – kérdezi apa, de nem hangzik igazán kérdésnek, amit mondott.

– Maga a birtok is elég sokat ér, és add hozzá még a házat is, ami ilyen közel van Bostonhoz és az iskolákhoz. Ha valaha is el kellene adnod, akkor megtérülne minden.

Jelzálog. Ahol élünk, ahol edzünk. Jelzálog az otthonomra.

Csupán abban találtam megnyugvást az elmúlt évek során, miközben egyre sokasodtak a számlák, hogy miénk a ház, a jégpálya és a birtok. Legalább ezen nem kellett aggódni.

Tehát most annyira rossz irányt vett minden, hogy még ezt is kockára kell tennünk?

Bizsereg a bőröm, és hirtelen elönt a kellemetlen forróság. A tenyeremet a szoknyám selymes anyagába törlöm, aztán úgy összeszorítom, hogy a körmeim belemarnak a húsomba. Ez az idióta ruha, ez a nevetséges buli teljesen felesleges, miközben mindent kockára teszünk. A vér dübörögni kezd a fülemben.

A hangok eltávolodnak, én pedig minden erőmmel azon vagyok, hogy lenyugodjak. Szereznem kell valahonnan egy pohár nagyon hideg vizet. Kiszúrom a bárpultot a helyiség túloldalán, és elindulok felé. A felszolgáló furcsán néz rám, amikor csak jeges vizet kérek, de aztán leteszi elém, én egyben lehúzom, és kérek egy másodikat is. A srác konkrétan felhorkan. Bizonyára ahhoz van szokva, hogy az emberek a tequilát és a vodkát húzzák le így. Amikor a második poharat is kivégzem, mély levegőt veszek, és lassan kifújom.

Össze kell szednem magam. Mindenfelé kamerák vannak, mindenki minket figyel. Olyan emberek járkálnak itt, akik egyetlen pillantásból leszűrik, hogy valami nem stimmel.

– Épp eleget mondom neked a jégen, hogy mosolyogj, már itt is el kell kezdenem?

Balra fordulok, és ezzel meglátom az edzőmet, Camille Radinskit, aki láthatóan nem vizet kortyolgat. Élénkrózsaszín esernyőt szúrtak a pohara szélére tett narancsszeletbe, amiben szénsavas rózsaszín ital kavarog. Camille mintha már ezer éve az edzőm lenne, és még annál is régebb óta ismerném. Ő és anya legjobb barátnők voltak, ő a keresztanyám, ahogy Elisáé és Mariáé is, de hozzájuk sosem állt ennyire közel.

– Nem semmi a buli – szűröm a fogaim között.

– Anyukád imádta volna.

Hitetlenkedve puffogok, mert nem hiszem, hogy anya odáig lett volna ezért a felelőtlen pénzszórásért, bár, ha itt lenne, sosem jutottunk volna idáig.

– Mindig elfelejted, Adriana, hogy én mindenkinél jobban ismertem. Nálad is. És ő aztán szerette a jó bulikat.

– Nem inkább akkor kellett volna ilyet rendezni, ha visszatérnek? Mármint érted, ha tényleg nyer is valamit.

Camille összeszorítja a száját, ami egyértelművé teszi, hogy egyetért velem, de nem akar apámról semmi rosszat mondani. Elisának tényleg jó esélyei vannak Pekingben az éremszerzésre. És sokkal több értelme lett volna akkorra halasztani a bulit, amikor ez tényleg megtörténik, és amikor már pénzünk is lesz rá. Az olimpiai érmek szponzorszerződésekkel járnak, nagy pénzzel teli cégek bukkannak fel ilyenkor, akik végre kiránthatnák a családunkat ebből a gödörből. Akkor apának nem kellene eljelzálogosítania a házat, és…

– Csak gondolj bele! – folytatja Camille, kirántva a gondolatspirálból. Az egy évtizedes közös munkánk alatt már tökéletesen elsajátította ezt a képességet. – Csak négy év, és tarthatunk újra egy ilyen bulit.

– Nem – rázom a fejemet. Én egyáltalán nem szeretem az ilyen bulikat. Még abban sem vagyok biztos, hogy akkor akarnék-e, ha esetleg érmet nyerek. Nekem már a gondolattól is izzadni kezd a tenyerem, amit újra törölgetni kezdek a ruhámba.

– Az ünneplés nagyon fontos, Adriana. Főleg, ha olyasmiről van szó, mint az életed első olimpiája, ami hatalmas teljesítmény. Ha Elisa nem menne Pekingbe, akkor ragaszkodtam volna hozzá, hogy neked és a csapattársaidnak tartsunk egy ilyet, amiért Párizsba mentek.

– Párizsba – ismétlem, és hirtelen képtelen vagyok visszafogni a mosolygást. – Az tuti, hogy ez lesz a legmenőbb hely, ahová valaha eljuthattam a korcsolyázás miatt.

– Bizony – bólogat Camille, és belekortyol az italába, majd elismerősen hümmög a rózsaszín koktél ízétől, de mivel nem szól hozzám, azonnal eszembe jut apa.

– Tudtad, hogy apa jelzálogot vesz fel a házra?

Camille köhögni kezd, és az orra elé kapja a kezét, feltételezem, oda szállt fel a szénsav.

– Ő mondta ezt neked?

– Csak meghallottam, hogy beszélt róla – hazudom, mert nem akarom, hogy Camille kioktasson arról, hogy nem szabad mások beszélgetését kihallgatni.

– Emiatt nem kell aggódnod – mondja, de összevonja a szemöldökét, és a szája apró vonallá vékonyodik. Össze van zavarodva.

Ami azt jelenti, hogy apa neki sem mondta el, szóval egyértelműen nem akarja, hogy Camille bizony a fejéhez vágja, mennyire szar ötlet.

– Nem hagyhatjuk, hogy ezt csinálja – mondom idegesen. – Akkor elveszíthetjük a házat, a pályát, mindent, amit felépítettünk.

– Adriana, kérlek, vegyél egy mély levegőt! Ez nem a te feladatod. Majd én beszélek vele, oké?

Kissé enyhül a szorítás a mellkasomban. Camille mindig tud hatni apa józan eszére. Szinte csak rá hallgat.

– És most mosolyogj, mert itt jön a nővéred! – figyelmeztet Camille, és a vállam felett a testvéremet pillant. Meglátom, hogyan válik szét a tömeg, ahogy Elisa megérkezik a fehér kezeslábasában. Szőke haja csodásan omlik a vállára.

Rámosolyog Camille-ra, majd felém fordul.

– Megjött már Brayden?

– Még nem láttam.

– Jaj, azt akartam, hogy itt legyen a koccintásra, hogy le tudják őt is filmezni. Legyél olyan kedves, és szólj a konyhában, hogy még egy óráig várjanak, vagy legalább addig, amíg Brayden meg nem érkezik.

Ugyan kérdő hangsúllyal mondja ezt, de láthatóan nem kérdez, hanem parancsol.

– Majd én… – kezd bele Camille, de a fejemet rázom.

– Köszönöm! – mondja Elisa, és meglát valamit a vállam fölött. – Ó, ott vannak a Nike képviselői, beszélek velük!

És azzal eltűnik, mielőtt még bármit mondhatnánk.

A szememet forgatom Camille előtt, majd leteszem az üres poharamat az ott elhaladó felszolgáló tálcájára, és átverekszem magam egy halom emberen a konyha felé. A pincérek mind fekete nadrágban és egyforma ingben feszítenek, és szó szerint sprintelnek ki és be a konyhai boltív alatt. Kiürítik a tálcákat, majd újra megtöltik, amíg az egyikük parancsokat osztogat.

– Helló – szólok hozzá, és próbálom felhívni magamra a figyelmét, de láthatóan észre sem vesz, mert éppen szép sorokba rendez a tálcán egy halom töltött gombát, amit aztán feltart felém. – Jaj, nem, köszönöm! – folytatom, és amikor nem veszem el a tálcát, zavartan felém fordul. – Adriana vagyok, Elisa testvére. Azt kérte, hogy egyelőre ne szolgáljátok fel a pezsgőt. Még vár pár embert.

A felszolgáló arca veszélyesen kipirul.

– De már kitöltöttük a pezsgőt, és el fog szállni belőle a szénsav. Mégis mit kellene… – Elharapja a mondatot, és úgy bámul a messzeségbe, mintha épp leromboltam volna minden reményét, hogy ez az este majd simán fog zajlani.

– Nagyon sajnálom – szabadkozom, és a számba harapok, majd próbálok kitalálni valami megoldást, ami Elisát sem akasztja ki. – Szerintem nemsoká megérkeznek.

Előveszem a telefonomat, és gyorsan írok egy üzenetet. Csak reménykedni merek, hogy a címzett hamarosan megnézi.

Szinte azonnal megrezzen a mobilom. Megfordulok, és meg is látom, hogy Brayden csábos mosollyal dől a konyhaasztalnak, és már fel is kapott egy pezsgőspoharat a tálcáról. Magas, könnyen ki lehet szúrni a pincérek között, akik továbbra is rohangálnak a helyiségben. Brayden válla széles, a haja kócos homokszőke, és a szálkás izomzatával bármikor képes a levegőbe emelni a jégen. Egy tincs hívógatóan omlik a homlokába, ez az egyetlen dolog, ami megtöri tökéletes olívaszín bőrét, meg a csillogó kék szeme, amit az egyik felszolgálóra tapaszt éppen. A befont szőke hajú lány csüng a szavain. Brayden aztán elmosolyodik, és én esküszöm, hallom a lány sóhajait még a konyha másik feléből is.

– Felejtsétek el! – fordulok vissza a pincérhez. – Fel lehet szolgálni a pezsgőt.

– Rakjátok a pezsgőspoharakat a tálcára, és induljatok körbe! – ordítja a vezető a pincéreknek, akik azonnal csatasorba állnak, még az is, aki Braydennel nevetgélt.

– Helló – köszönök, ahogy elérek a partneremhez, aki csak a jégen a párom. – Hát ideértél.

– Mondtam, hogy megpróbálok jönni.

– Azt mondtad, hogy dolgod van, ami általában azt jelenti, hogy reggelig el vagy foglalva…

Felcsillan a szeme, és vállat von.

– A csaj lányszövetségének bulija van, és valami esküt tesznek éppen. Egy fiú sem mehet.

– Boston College? Boston University? Emerson?

– A helyzet az, hogy az MIT – vigyorodik el. – Még a zseni csajok is imádnak.

– Ó, azt hallottam, csökken az MIT színvonala…

– Ez azért kegyetlen volt – feleli, de nem bírja ki nevetés nélkül, amitől én is vigyorogni kezdek. Ellöki magát az asztaltól, és a tálcáról egy pezsgőspohárral kínál. – Dom Perignon Rosé. Tudsz róla, hogy ebből kábé háromszázötven dollár egy üveg?

Meglátom, hogy az egész pulton pezsgősüvegek sorakoznak, össze sem bírom őket számolni.

– Nem is kérdés, hogy tudod az árat, és hát egyértelmű, nem? – kérdezem, de már túl kimerült vagyok ahhoz, hogy mérges legyek vagy pánikolni kezdjek a pénzügyeink miatt. – Soha a büdös életben nem mászunk ki ebből az adósságból, ha így folytatjuk.

– Ne csináld! Minden rendben lesz. Rohadt sok pénzetek lesz, amint visszatérnek Pekingből.

Bólintok, mert nincs hozzá kedvem, hogy vitatkozni kezdjek. Pedig úgy gondolom, a pekingi álmok nem biztos, hogy valóra válnak. Braydennek amúgy sincs türelme a hosszú, őszinte beszélgetésekhez, és basszus, most nekem sem.

– Gyere, mert Elisa direkt miattad halasztotta el a koccintást, és én tök feleslegesen ráhoztam a szívrohamot a felszolgálókra.

– Rám várt? – húzza fel a szemöldökét. – Miért?

– Nagyon jól tudod, hogy miért – rázom a fejem, és megragadom a poharat, amit még mindig a kezében tart, majd megfogom a szabad kezét. – Menjünk, nehogy lemaradjunk!

Követjük a felszolgálók sorát a nappaliba. Az a lány is köztük van, akivel Brayden flörtölt. Ahogy visszanéz ránk, teljesen ledöbben az összekulcsolt kezeink láttán. Szerencsétlen csaj. Pedig miattam nem kell aggódnia. Brayden persze ebből semmit sem érzékel, és elrángat a hátsó falrészhez. Már mindenki fogja a poharát, és a beszélgetés moraja is azonnal elhalkul, ahogy meghallják a kristályhoz ütődő villa hangját.

Apa és Elisa a sokadalom közepén áll. Mindketten szélesen mosolyognak, és a vendégek felé tartják a poharukat.

– Hölgyeim és uraim – kezd bele apa, és a mosolya, ha lehet, még szélesebb lesz, amikor észreveszi, hogy mindenki őt nézi. Éppúgy imádja a reflektorfényt, mint a karrierje csúcsán. Vagy talán még annál is jobban. – Mindenkinek szeretném megköszönni, hogy együtt ünneplitek velünk a Russo család történetének egy nagyon fontos napját. Hiszen útjára bocsátjuk az első második generációs olimpikonunkat! Bárcsak drága Guiliám is megérhette volna ezt a napot! De nagyon jól tudom, hogy mosolyogva néz le ránk. – Átkarolja Elisa vállát, és csókot nyom a feje búbjára. A vendégek hangosan felsóhajtanak, majd elhallgatnak, hogy apa folytathassa a pohárköszöntőt. – Mint azt sokan tudjátok, a lehető legbüszkébb vagyok a családunk örökségére, és nem is létezik megfelelőbb személy Elisánál, hogy bizonyítsa Pekingben a rátermettségünket, és büszkeséget, meg talán egy-két érmet is hazahozzon nekünk a Kellynchbe. – Feltartja a poharát. – Elisára!

– Elisára! – ismétli a tömeg, majd kortyolnak, és tapsban törnek ki, ezután gyorsan visszatérnek a beszélgetéshez.

– Elisára – mondom én is, és koccintok Braydennel, de nem iszok a pezsgőből.

A partnerem felhorkan, de ő sem iszik.

– Elisára! Ugye tudod, hogy balszerencsét hoz, ha nem iszol azután, hogy koccintottál?

– Szóval azt szeretnéd inkább, hogy illegális italozáson kapjanak Elisa és apa dokumentumfilmjében?

Lágy zümmögés hangzik fel mögöttünk, amint egy kamera épp ránk közelít. Elfordulok, és meg is látom a filmest, majdnem egy karnyújtásnyira tőlünk. Biccentek felé, mire Brayden lágyan felnevet.

– Oké, értettem – feleli. – De azt ugye tudod, hogy négy év múlva mi fogunk itt állni, és akkor már huszonegy évesek leszünk, és csak minket fognak venni.

– Sok szerencsét hozzá, ha erre rá akarsz venni!

Brayden felvonja a szemöldökét.

– Komolyan beszélsz? Nagyon jól tudod, hogy iszonyatosan piacképesek leszünk, és csak gondolj bele, mennyi pénzt tudnánk keresni. Akkor majd igazán nem kell aggódnod, hogy mennyibe kerül a pezsgő a győzelmi ünneplésünkön. Csak képzeld el, milyen menő lenne! – mondja, és mögém áll, az állát a vállamra teszi. – Mindezek az emberek minket fognak ünnepelni, nekünk pedig aranyérem lóg majd a nyakunkban! A Nike és az Adidas egymást fogják taposni, hogy ki tud nagyobb összeget ajánlani nekünk, meg melyik márkát viseljük a bemelegítések során!

És tényleg el tudom ezt képzelni. Látom magunkat a jövőben. Tudom, hogy nagyon jók vagyunk. Egy korcsoport kategóriával magasabban mérkőztünk meg idén az országos versenyen, és majdnem nyertünk. Ha még négy éven át edzünk, és tökéletesítjük a páros táncot a jégen, akkor mindez tényleg a miénk lehet. És még ennél is több. Sokkal több. Az olimpiai aranyérem. Ez az álmom.

– Négy év még nagyon sok idő.

– Annyira azért nem. – A lehelete a nyakamat csiklandozza, és valamiért ettől kiráz a hideg.

Néha egy-egy pillanatra elgondolkodom ezen. Brayden és köztem izzik a levegő a jégen, és néha eszembe jut, lehet, a jégen kívül is ilyen lenne. De a kíváncsiság gyorsan elpárolog, ha belegondolok, mennyire iszonyatosan rossz ötlet lenne kavarni a partneremmel.

– Sziasztok! – szólalok meg, és gyorsan elhúzódok tőle, amint Maria és Charlie megérkezik mellénk. Charlie tizenhat éves és fekete, a haját afróba fonták, és a világosbarna szeme folyamatosan kutatja a környezetét, mintha mindent meg akarna ismerni. Körülbelül velem egymagas, így tökéletes partnere az apró húgomnak a jégen. Maria összehúzza a szemöldökét, a szája vékony vonallá szűkül, és Charlie általában vidám arckifejezése is zavartságot tükröz. – Minden rendben van?

– Igen – feleli Maria. – De jobb lenne, ha Charlie beszélne az apukájával.

– Már említettem neki, de apának nincs most erre ideje, hogy a nyakukon az Olimpia. Azt mondta, elgondolkodik az ajánlaton, ha mind visszatérünk Párizsból.

Az idősebbik Charles Monroe sportügynökként dolgozik, és a lehető legjobb a szakmában. Ő képviseli apát és Elisát is, meg gyakorlatilag az egész családot, de a junior sportolók után nem igazán kapkodnak a szponzorok. Azonban a mai este rámutatott arra is, hogy ez lenne a megoldás a problémáinkra, hiszen ebben rejlik a pénz, ami megmenthetné a házat, ha még ennél is rosszabbra fordulna a helyzet. Ez segíthetne abban is, hogy tovább finanszírozzam a saját felkészülésemet, amikor már elég idős leszek.

– Látod – szólal meg újra Brayden, és megböki a vállamat. – Nem túl korai ilyesmin gondolkodni.

– Köszönöm! – mosolyog rá Maria, aztán Charlie felé fordul. – Még Brayden is egyetért.

Charlie arca kissé kisimul, ahogy Brayden felé fordul. Talán vele kapcsolatban a legegyértelműbb, hogy totálisan bele van zúgva a korcsolyapartnerembe, amitől Brayden – annak ellenére, hogy teljesen heteró – egyáltalán nem riad vissza.

– Komolyan így gondolod? – kérdezi Charlie.

– Mégis mi bajunk származna abból, ha korán elkezdenénk felfedezni a lehetőségeinket? – von vállat, és szélesen a fiúra mosolyog.

Szinte teljesen biztos vagyok benne, hogy ha Charlie képes lenne spontán öngyulladásra, akkor most a plafonig csapnának fel a lángok.

A tömeg lassan elszállingózik körülöttünk, a felszolgálók pedig összeszedik a nappali minden szabad felületét elfoglaló tányérokat, szalvétákat és poharakat. Hamarosan már csak pár későn érkezett marad a buliban. Apa és Camille a sarokban beszélgetnek, Elisa mellettük áll, de már valójában rám figyel.

Vagyis inkább Braydenre.

Felsikkant, majd apát és Camille-t hátrahagyva felénk rohan.

– Brayden, hát csak ideértél! – mondja, és sikerül bepasszíroznia kettőnk közé vékony alakját. Kissé oldalra lépek, majd együttérzően Brayden szemébe nézek. – Itt voltál a koccintáson is? Adriana feladata volt, hogy addig ne koccintsunk, amíg ide nem érsz. – Fordul felém éles tekintettel.

– Ahogy megláttam, hogy megérkezett, szóltam a pincéreknek – felelem, de ő nem is foglalkozik velem.

– El sem hiszem, hogy holnap már indulok is az Olimpiára. Olimpikon leszek! – mondja, és Brayden előtt hadonászik.

– Hát, ez már csak ilyen – vigyorodik el Brayden feszesen, de nem tűnik túl vidámnak.

– Nem kívánsz nekem sok szerencsét? – kérdezi Elisa hatalmasra tágult bociszemekkel.

– Nincs szükséged szerencsére – von vállat Brayden.

– Ebben tök igazad van – vigyorog rá, de azonnal elkomorodik, amint Brayden telefonja megrezzen, és ezzel egy kicsit ki tudja vonni magát a beszélgetésből.

– Bocsánat, srácok, de mennem kell. Vigyázz magadra, Elisa! – Aztán felém hajol. – Gondolkodj el azon, amit mondtam, és holnap találkozunk!

– Mit mondott? Min kellene elgondolkodnod? – kérdezi azonnal Elisa, miközben figyeljük, ahogy Brayden még int apának és Camille-nak, aztán kilép az ajtón.

Megrázom a fejem.

– Nem fontos. Segítenünk kéne pakolni.

Már hajnali kettő felé jár az idő, mire a nappali hasonlatos lesz ahhoz, ahogy általában kinéz. Elisa és Maria ekkorra már lefeküdtek aludni, és végre felszívódott az éjszakában az utolsó felszolgáló és filmes is. Camille-lal pedig együtt rángatjuk ki az utolsó kukazsákot az út szélére.

– Add azt ide! – mondja. – Alig állsz már a lábadon, holnap pedig még én is meg foglak gyötörni. Írd meg Braydennek, hogy dél előtt nem akarlak titeket a pálya közelében látni!

– Nem akarok olyan későn érkezni – rázom a fejem. – Mindenki jön egykor. Túl szoros lesz.

– Rendben. – Beadja a derekát ugyan, de látható aggodalom csillog a szemében. Újra rám figyel. – Ha már szóba hozunk mindenki mást…

– Camille! – figyelmeztetem. Sikerült egy ideig nem gondolnom rá, erre most nem tudom, mivel terelhetném el a figyelmemet. Nem taníthatok, és jelen pillanatban a családom segítségére sem kell sietnem. Már méregdrága buli sincs, ahová rohannom kéne. És bármennyire is ki vagyok bukva a család pénzügyein, ma este ezt sem tudom megoldani. Tehát elkerülhetetlen a következő lépés: holnap reggel Freddie O’Connell megérkezik a Kellynch-be.

– Teljesen természetes, ha izgulsz amiatt, hogy itt fog edzeni. Régebben nagyon közel álltatok egymáshoz, és tudom, hogy kicsit kínosnak érzed ezt.

– Kínosnak? Hát nevezhetjük kínosnak is, hogy marha udvarias velem, és kábé keresztül néz rajtam.

Camille felsóhajt.

– Akkoriban a lehető legjobb döntést hoztad a meglévő információk alapján. A korcsolyapartner választása nem hasonlítható egy sulibálos meghíváshoz. Életet megváltoztató döntés volt a karriereddel kapcsolatban. Nagyon sajnálom, ha…

– Nem téged hibáztatlak. Javasoltál valamit, én pedig megfogadtam. De ez mondjuk nem jelenti azt, hogy ő nem érezheti magát megbántva.

– Beléd volt esve akkoriban, és ha jól emlékszem, ez még viszonzásra is talált a részedről.

– Tizennégy éves voltam, és barátok voltunk. Arról álmodtunk, hogy együtt megyünk az olimpiára, aminek én véget vetettem.

– Nem tudtál mit tenni, túl nagyot nőttél.

– Már nem is fontos ez az egész. Riley a partnere, én pedig Braydennel vagyok, és kész.

– Éretten állsz hozzá. – Camille hanghordozása elárulja, hogy talán mégsem bízik az érettségemben. És nem is téved.

– Mindannyian kijutottunk a junior világbajnokságra. Minden jól alakult. Mégis hogyan kellene hozzáállnom, ha nem így?

– Neked is lehetnek érzéseid, Adriana. Megélheted azt, amit Freddie O’Connell iránt érzel.

– Pontosan – értek egyet. – És ő is úgy érez velem kapcsolatban, ahogy csak akar.

– Megpróbáltál már beszélni vele erről? Hiszen már évek teltek el.

Megrázom a fejem.

– Fogalmam sincs, mit mondhatnék. Egyedül az aranyra akarok koncentrálni. Minden más csak felesleges figyelemelterelés.

– Pontosan ezt akartam hallani – mosolyodik el.

3. fejezet

ISZONYATOSAN HIDEG VAN, ami egy kicsit sem meglepő, hiszen Bostonban vagyunk a tél kellős közepén. Koszos hóbuckák sorakoznak a kocsifeljáró végében, és minden egyes lélegzetem megfagy, ahogy kifújom a levegőt. A nap alig csillan meg a horizonton. A korahajnal valamiért mindig kissé szürreális, még akkor is, ha mindig ilyenkor kel az ember.

És én mindig ilyenkor kelek.

Csak általában ekkor már a pályán melegítek be az első edzésre. Most pedig a járdán dülöngélek egyik lábamról a másikra, hogy ne merevedjenek be az izmaim a vékony leggingsben, amit sietősen kaptam fel ébredés után. Nem gondoltam, hogy ez ennyire sokáig fog tartani.

Apa és Elisa mindjárt elindulnak Pekingbe.

Ha nem az olimpiáról lenne szó, akkor egyszerűen beülnének a kocsiba, és elindulnának a reptérre. Azonban ez a mai indulás nem ennyire egyszerű, hiszen itt vannak a dokumentumfilmesek is, és rengeteg rajongó áll az utca másik oldalán transzparensekkel és plüssállatokkal felszerelkezve – hasonlókkal, amiket a jégre szoktak dobálni egy sikeres program után. És még a helyi tévé is megjelent. Az egyik kamerás épp a világ legóriásibb limuzinjában ülő sofőrnek magyarázza, hogyan gördüljön be a felvételre. Apa és Elisa még mindig a házban várnak, ugyanis pontosan akkor kell kilépniük az ajtón, amikor megérkezik a limuzin.

– Mennyi ideig tart ez még? – nyöszörög mellettem Maria, és lázasan dörzsöli a karját. – Basszus, beteg leszek, ha még sokáig itt kell állnom. Már feszül a torkom.

Már nem mondok neki semmit, mert tizedjére tette fel ugyanazt a kérdést, és bevallom, még mindig fogalmam sincs, mi a válasz. Bár legszívesebben megkérdezném, mégis hogy éli túl az edzéseit, ha már ez a kis hideg megbetegíti.

Aztán végre beindulnak a dolgok. A sofőr megfordul az utca végén. A rendező eláll a kamerás elől, és jelzi a tömegnek, hogy éljenezzenek, aztán feltartja a hüvelykujját a ház felé. Apa és Elisa kilépnek az ajtón, mindketten húzzák maguk után a bőröndjüket, és integetnek a rajongóknak, majd a kameráknak. Széles mosoly terül el az arcukon.

– Úgy fest, épp időben értem ide – motyogja mellettem egy hang. – Elmentem a pályára, de nem voltál ott.

– Kérlek, ne rontsd el a felvételt! – szűröm az összeszorított fogaim között, és szélesen mosolygok úgy, hogy fel sem nézek Braydenre. Belefújok a kezembe, hogy egy kis melegséget leheljek belé. – Már egy órája itt állunk.

– Egy órája? – kérdezi, sokkal hangosabban, mint kéne, aztán megfogja a kezemet, és erősen dörzsölni kezdi. Másodpercek alatt visszatér belé az élet.

Elisa és apa végre már a kocsibejáró végén járnak, simán elsétálnak mellettünk – ahogy ezt tenniük kell –, és az utca másik oldalán kezdenek pózolni a rajongókkal, amíg a dokumentumfilmesek felveszik, hogyan is kapcsolódnak a közönséggel.