részlet

Copyright © Galla Miklós, 2014
Hungarian edition © Jaffa Kiadó, 2014
Minden jog fenntartva!

Lektorálta Mörk Leonóra
Olvasószerkesztő Helfrich Judit
Borítóterv Németh Károly
Borítófotó Hajas Orsolya
Könyvterv Sólyom Melinda
Felelős szerkesztő Totth Benedek
Felelős kiadó Rados Richárd

A szerző akárhogy is szerette volna, a következő szavakat nem sikerült bepasszíroznia az önéletrajzba: vesszőparipa, csereszabatos, vetésforgó, nómenklatúra, amerről.

ISBN 978 963 4758 20 4
Jaffa Kiadó • www.jaffa.hu

Elektronikus változat
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus
2023

Tartalom

Előszó

Első fejezet – Húsvéti ecset a fejben

Második fejezet – Tanzánia

Harmadik fejezet – Bukás „csak” két tantárgyból

Negyedik fejezet – Fehér izzás van a színpadon

Ötödik fejezet – „Ráz a mikrofon!” – „Rázd vissza!”

Hatodik fejezet – A hasonló ízlésű emberek tartsanak össze!

Hetedik fejezet – A napra lehet nézni, de már nem

Nyolcadik fejezet – Szerdán megnyitjuk

Kilencedik fejezet – Cica, varázslók a lányaid!

Tizedik fejezet – A krákogás kerülendő

Verbális függelék

Képmelléklet

Előszó

Úgy érzem, most jött el az ideje, hogy önéletrajzot írjak. Egyrészt MÉG mindenre emlékszem, másrészt MÁR jól tudok írni. És jaj, de rengeteg minden történt velem! Úgy gondolom, ez érdekes olvasmány lehet. A sokéves színpadi tapasztalat megkönnyíti a dolgomat; érzem, miről mennyit kell írni, más szóval empatikus tudok lenni az olvasóval. Talán jó a ritmus- és az arányérzékem. Szó lesz a gyerek-, tinédzser- és felnőttkoromról, ahogy illik. A vezérfonalat, a fogódzót az időrend szolgáltatja. Nagyon ritkán lépek ki az adott korból, akkor viszont jól teszem, mert valami fontos gondolat jut eszembe. Mániám a kronológia. Hiszen az életem is időrendben zajlik. Itt és most mindent elmondok – újságíró legyen a talpán, aki ezek után olyat tud kérdezni tőlem, amire a válasz nincs benne a könyvben. Úgy is lehet fogalmazni, hogy életem leghosszabb interjúja következik, riporter és kérdések nélkül. Írom magamtól, önszántamból. Fussunk neki együtt, kedves olvasó! Hajrá!

Első fejezet Húsvéti ecset a fejben

Legkorábbi élményeim az óvodából származnak. Különleges világnapnak számított a diavetítés. Elsötétítették az ebédlőt, és néztük a színesen megrajzolt meséket. Nagyon fontos eleme volt ennek az élménynek a színesség, hiszen a tévé akkor még fekete-fehér volt. Ráadásul nekünk akkor még semmilyen tévénk nem volt, csupán nyaralások alkalmával láttam ilyen készüléket, üdülőkben. Ekkor éreztem először, hogy csodálatos dolog a „műsor”. Talán a későbbi, képregények iránti vonzalmam első jele lehetett a diavetítés iránti rajongás. Óvodás koromban még nem jártam moziba, csak ha vittek. Gabi bátyámmal és baráti társaságával elmentünk megnézni az Oscar című Louis de Funès-filmet. Rögtön hatott rám a tébolyult zseni energiája. Akkor az maradt meg bennem, hogy fel-le rohangál a lépcsőn, a közönség pedig őrült hangerőn és gyakorisággal nevet. Persze a történetet nem értettem, ezért a mellettem ülő, középiskolás korú lánynak mindenáron ki akartam fújni az orrát.

Egyébként abban az időben még szombaton is jártunk óvodába. A Kennedy elnök elleni merénylet magyar idő szerint péntek este történt, ezért természetes, hogy szombat délelőtt ez volt a téma az óvónők között. Négy és fél éves voltam, nem tudtam, mit jelent az, hogy „amerikai elnök”, de éreztem az óvónők viselkedésén, hogy valami nagyon nagy jelentőségű és rettenetes dolog történt. Nem túlságosan szerettem az ebéd utáni, kötelező csendes pihenőt. Álmatlanul nyűglődtem a kempingágyon. Azonban a borzalmak borzalma a tojásleves volt. Gusztustalan tojáscafatok úszkáltak a savanyú lében. Majdnem ugyanennyire utáltam a tökfőzeléket és a fasírtot. Egyébként a tojást és a tejet a mai napig nem szeretem semmilyen formában. A kedvenc óvónőm Hédi néni volt, olyannyira, hogy már iskolába jártam, amikor elmentem meglátogatni a lakásán.

Nyilván vannak korai élményeim a lakásunkból is, de mivel tizenöt éves koromig ott laktunk, nem lehet tudni, melyek voltak az első emlékek. Apukám közgazdász volt; egész életében tisztességesen dolgozott. Kiskoromban Pompidou-nak becézett a francia miniszterelnök után. Nem hasonlítottam a politikusra, talán a gömbölyű fejformám és a szó hangzása miatt érezte apukám hozzám illőnek a nevet. Anyukám újságíró volt; becenévre nem emlékszem, mindig Miklósnak hívott, gyerekkoromban sohasem voltam Miki. Egyik fő nevelési elve volt, hogy a gyerek nem kaphat semmilyen játék fegyvert. Érdekes, hogy ennek a célját már akkor értettem, sőt egyet is értettem vele. Mindkét szülőmnek ragyogó humora volt. Ezzel kapcsolatban a mostani teóriám az, hogy azért is működött a kapcsolatuk addig, amíg működött, mert meg tudták egymást nevettetni. Szellemileg egyenrangúak voltak. Szerencsére én a kapcsolatnak viszonylag az elején születtem, amikor még minden rózsás volt. Amikor anyukámmal voltam, azt mondták: „Tiszta anyja!”, amikor meg apukámmal, akkor: „Tiszta apja!”, ebből logikusan következik, hogy mindkettejükre hasonlítok. Velünk élt még a nálam kilenc évvel idősebb Gabi bátyám, valamint apai nagymamám, Mami. Az ő szobája külön birodalom volt a lakáson belül, régies bútorokkal. A vitrinjében tartott kekszeknek nem mindig tudtam ellenállni, sokszor csentem belőlük. Más is volt a vitrinjében: egy régi kép apai nagyapámról. Sándor bácsit utoljára 1944-ben látták élve Auschwitzban. A „bűne” az volt, hogy tisztességes vaskereskedőként dolgozott Szentesen. Ha bárkinek bármilyen vasárura volt szüksége a Csongrád megyei városban, Sándor nagyapámhoz fordult. Fönnmaradt az elfogásáról készült dokumentum. Ez áll rajta: „A letartóztatás oka: őrizetbe vétel.” Apukám sokszor emlegette, hogy sikeres pályafutását egyedül az keseríti meg, hogy Apuka mindezt nem láthatta, nem érhette meg.

Négy- vagy ötéves lehettem, amikor nyáron egy hónapra elküldtek a háztartási alkalmazottunk, Gizike szüleihez a nyugat-magyarországi Veszkény faluba. Annyira közel van a határhoz, hogy „igen” helyett a „ja” szót használják. Itt ismertem meg a falusi életet. A házhoz tehénistálló, baromfiudvar és disznóól is tartozott, mindegyikben odavaló állatokkal. Mögötte pedig óriási szántóföld terült el, ahova sokszor kimerészkedtem – volt is csaláncsípés bőven. Reggelire zsíros kenyeret kaptam, de a zsír nem fehér, hanem drapp színű volt. Akkor még nem ismertem ilyen szavakat, hogy „koleszterin”. Az egyik hajnalban a szokottnál is korábban felkeltettek, mondván, disznóvágás lesz. Hogy egy négy- vagy ötéves gyereknek miért kellett végignéznie a sertés meggyilkolását, azt nem tudom. De sajnos végignéztem. A nyaralás végeztével apukám jött értem. Busszal mentünk haza, és gyakran megkérdeztem: „Hun vagyunk?” Ugyanis rám ragadt a vidéki beszéd. Apukám addig nem válaszolt, amíg meg nem kérdeztem „rendesen”.

Csupa választékos beszédű, kulturált emberrel voltam körülvéve. Nem csoda, hogy a szókincsem hamar fejlettebb lett a kortársaim zöménél. Apukámra jobban felnéztem, mint anyukámra. Különleges pillanat volt, amikor este hat körül jellegzetes, kissé csoszogó lépteit meghallottam a lakáshoz vezető lépcsőn. Volt akkoriban egy dal, „A vén budai hársfák békésen suttognak…” kezdetű. Apukám dohogva megjegyezte, hogy milyen sokba kerülhetett a budai hársfákat Békésre szállítani. Talán akkor ültette el a bogarat a fülembe, hogy egy szónak több értelme is lehet. Sajnos voltak atyai pofonok is. Egyszer húsvéthétfőn otthon festegettem, és közben nyilván valami szemtelenséget mondtam neki. Ütésre lendült a keze, én az ecsetet tartó jobb kezemet védekezőleg felemeltem, ő pedig már nem tudott fékezni; az ecset befúródott a fejbőröm és a koponyám közé. Azt hittem, betört a fejem, úgyhogy bömbölni kezdtem. Anyukám úgy, ahogy voltam, pizsamában átvitt a szomszéd bérházba egy ismerős orvoshoz. Ő kivette az ecsetet, délután pedig tetanuszinjekcióra kellett mennem. A félbemaradt festmény sajnos nincs meg.

Anyukámról az a kép van előttem a legtöbbször, hogy ülök az ágya szélén, és vagy mesél, vagy beszélgetünk. Gyakran volt depressziós, és ezzel a hat-nyolc éves kisfiát – engem – is rendszeresen traktálta. Úgy emlékszem, hogy amikor otthon volt, mindig ágyban feküdt. 1968-ban óriási lelkesedéssel vett részt az akkor induló Magyar Hírlap megalapításában, ugyanakkor ez konfliktushoz is vezetett, mert apukámnak nem tetszett a fordított életmód: a napilapokat este készítik, ezért anyukám nappal aludt, délután pedig dolgozni indult.

Gabi bátyámmal „csak” az apukánk közös, az ő édesanyja apukám első felesége volt, akit én Éva néninek hívtam. (Joggal, hiszen nem Katalinnak vagy Juditnak hívták, hanem Évának.) Rendszeresen ellátogatott hozzánk, és hangosan kacagott a dumámon. Nagyon szórakoztatta a viselkedésem. Van egy nővérem is, Erika, akivel viszont az anyukánk közös. Így én már akkor elvált szülők gyereke voltam, amikor a szüleim még egy párt alkottak. A nővérem apukáját, anyám első férjét Béla bácsinak hívták. Ő nem járt hozzánk, én viszont látogattam őt (esküszöm, hogy nem róla írtam a Bélát itt ne keressék című számomat) és Eta nénit. Náluk láttam életemben először szalagos magnót, még olyan is volt, hogy a hangomat felvették mikrofonnal. Hú, de élveztem!

Nem esett még szó az anyai nagymamámról. Neki nemcsak a funkciója, hanem a neve is Nagymama volt. Egész életében egy dolog foglalkoztatta: hogy hogyan lehet vállalkozások révén pénzt csinálni. A legvadabb kommunista időkben is pulóvereket árult a Rákóczi úton. Ezt nem úgy kell elképzelni, hogy a járdán terítette ki az árut, hanem kis udvari boltocskája volt. (Muszáj itt is megjegyeznem, hogy nem róla írtam a Kötöde című számomat.) Isteni humora volt. Megkérdezték, hogy: „Irén, mi a kedvenc fagyid?”, mire felkacagott, mert előre tudta, hogy vicceset fog mondani: „A virsli!”

Viszonylag korán lett lemezjátszónk, ami központi szerepet játszott az életemben. Voltak Louis Armstrong- és Kazal László-lemezeink, amelyek nagy hatást gyakoroltak rám. A bátyám szerzett egy narancssárga, hajlékony műanyagból készült kalóz-Beatles-kislemezt: két dal volt rajta, de egy oldalon. A Rock And Roll Music és a Mr. Moonlight című számok révén léptem be gyerekfejjel John Lennon birodalmába. Még úgy is igaz ez, hogy ezeket nem ő írta, „csak” elénekelte. De mások szerzeményeit is olyan szenvedéllyel tudta előadni, mintha az övéi lettek volna.

Hatéves lehettem, amikor a rádióban megszólalt az a dal, amely így kezdődött: „Ki mondta, hogy rám várj?” Rögtön éreztem, hogy az Illés együttes zenéje nekem, nekünk szól. Természetes módon volt lehengerlő. Plusz a bátyám is azzal jött haza, hogy: „Mi az Illést szeretjük.” Ma már tudom, hogy olyan számok, mint az Óh, mondd és a Ne gondold azért szóltak olyan egyénien és energikusan, mert a stúdiótechnikának köszönhetően Szörényi Levente egyszerre több szólamban énekelt. Óriási kedvencem volt ebben az időszakban az Eljöttél című szám. Megérintette kifinomult zenei hallásomat. Ma is megérinti. Bérházban laktunk; anyukám azt mesélte, hogy még pólyás csecsemő voltam, de ha az udvarra szódás meg ószeres jött, a kiáltozásukat azonos hangmagasságban utánoztam. Életszerű.

A Fővárosi Nagycirkusz felújítása a gyerekkoromra esett, ezért a cirkuszt ideiglenesen a Városligetbe költöztették. Így kb. tíz percre volt a házunktól, vittek is többször. A zsonglőröket, állatidomárokat és kötéltáncosokat teljes időpocsékolásnak éreztem, mindig azt vártam, hogy mikor jön már végre a bohóc. Imponált a harsánysága, a színes ruhája, meg persze az, hogy nevet rajta a közönség. El is döntöttem, hogy bohóc leszek.

Viszonylag későn, talán 1968-ban vettünk tévékészüléket, ezért kicsi koromban minden vasárnap az Újságíróklubba jártunk (mint tudjuk, anyukám újságíró volt) abból a célból, hogy megnézzük a Foxi Maxi kalandjai című rajzfilm-összeállítást, utána meg ebédeljünk. Arra nem emlékszem, hogy a szüleim nézték-e Foxi Maxit, de hogy én faltam, az biztos. A magyar hangok voltak első színészélményeim. Foxi Maxi: Csákányi László, Kandúr Bandi: Szuhay Balázs, Maci Laci pedig Várhelyi Endre volt. Remekül csinálták. Azt hiszem, már akkor is tudtam, hogy nem az a rajzolt (s mint később kiderült, ráadásul kék színű) kutya, hanem egy színész bácsi beszél. Nem volt nehéz, hiszen a végén a szerephangjukon mutatkoztak be, és apukámat is Lászlónak hívták.

Négyéves lehettem, amikor anyukám egy társasággal ült a klubban. Mondtam nekik valamit, mire anyukám egyik újságíró barátnője így reagált: „A gyerek nyomdakészen beszél, le lehet adni.” A „le lehet adni” azt jelentette szaknyelven, hogy ki lehet nyomtatni. Az étteremben a rántott máj volt a kedvenc ételem. Úgy emlékszem, minden vasárnap azt ettem. Anyukám, aki szerette kiszínezni a dolgokat, azt mesélte, hogy amikor velem volt terhes, nagyon megkívánta a nyers vöröshagymát. Ebből eredeztettük közös hagymaimádatunkat. De ezt nem az Újságíróklubban éltük ki, hanem otthon. Az ecetes cseresznyepaprikát pedig az üvegből, minden egyéb nélkül ettem az éléskamrában.

Négy-öt éves lehettem, amikor apukám először vitt ki egy MTK-meccsre. Az egyik csapat tiszta pirosban játszott; nagyon megragadott az addig sosem látott élénk árnyalat. A játékot nem nagyon értettem, ezért untam. Volt az MTK-nak egy Kuti nevű játékosa, akit, utalva arra, hogy nem éri el a legendás Hidegkuti Nándor szintjét, Melegkutinak csúfoltak. Lám, lám, a focimeccsből is az élénk színt meg a verbális poént jegyeztem meg. A rádiót hallgatva természetes és magától értetődő volt, hogy Szepesi György úgy közvetít, ahogy. Csak később tudatosodott bennem, hogy ahhoz, hogy valaki ilyen hőfokon és szenvedéllyel közvetítsen egy futballmeccset, zseninek kell lenni. Egyszer az MTK-pálya szélén állva vezette a körkapcsolásos rádióműsort. Átmásztam a kerítésen, és autogramot kértem tőle. Az nincs meg, de a nevemre dedikált Búcsú a mikrofontól című könyve annál inkább! Kazettán megvan jó néhány közvetítése, és időnként meghallgatom többek között a 6:3-at. Az előadó-művészet legmagasabb szintje; lenyűgöző és katartikus. Attól is szédületes, hogy egyfelől transzban, teljesen az események hatása alatt közvetít, másfelől nyilvánvaló, hogy minden szavát, sőt minden betűjét kontroll alatt tartja, egy tizedmásodpercre sem felejti el, hogy az egész ország őt hallgatja, és ez óriási felelősséggel jár. A magyar góloknál megengedi magának, hogy totális eksztázisba essen, és lehet hallani a hangján, ahogy utána „jön vissza” a normál közvetítő üzemmódba. Nem született hozzá hasonló sportriporter országunkban.

Apropó, sport. Nagyon nem kedvelem az ökölvívást. Ugyebár az ember feje gondolkodásra van kitalálva, plusz ott található a látás, a hallás, a szaglás és az ízlelés érzékszerve. És akkor létezik egy olyan sportág, amelynek a célja az ember fejének az ütlegelése?! És ha valaki ügyes, úgy kiüti a másikat, hogy az elájul?! Normális dolog ez? Szerintem nem. Ugyanúgy tiltott tevékenység kellene, hogy legyen, mint például a kábítószer-terjesztés.

Még nem tudtam olvasni, amikor anyukám felolvasta nekem A Pál utcai fiúkat. Természetesen ő már jól ismerte a történetet, mégis elsírta magát Nemecsek halálakor. Ez a fajta szentimentalizmus ellenérzést szült bennem, és lehet, hogy emiatt kötöttem ki az abszurd humornál, hiszen az az érzelgősség és a pátosz ellentéte. Családi legenda szólt róla, hogy apukám Gabi bátyámat kisfiú korában elvitte A Pál utcai fiúk összes helyszínére.

Sajnos az este rendezett Illés-koncertekre nem mehettem a korom miatt, de egyszer vasárnap délelőtt talán Angyalföldön volt Metró-buli, amire magával vitt engem a bátyám. A koncert közepén Zorán egyszer csak leszólt a nézőtérre: „Géza! Géza, gyere fel!” És felment a színpadra Hofi Géza. Hogy mit adott elő, arra sajnos nem emlékszem; csak az maradt meg bennem, ahogy a nézőtérről megy fel a pódiumra.

Az első tanítási napon apai nagymamám, Mami vitt az iskolába. Üvöltöző gyerekek közé kerültem. Úgy tűnt, hogy a többiek már valahonnan ismerik egymást, tudnak valamit, amit én nem, ezért azonnal magányosnak, kirekesztettnek éreztem magam. Ez később sem változott: a szünetbéli hancúrozásokból és verekedésekből következetesen kimaradtam. Még elsőben volt egy színielőadás az osztályban, amelyben a nyuszi szerepét kaptam. Kaptam egy nyuszifülekkel kiegészített kötött sapkát, és azt az utasítást, hogy hangosan beszéljek. Nekem se kellett kétszer mondani: amikor eljött az én szövegem ideje, torkom szakadtából üvöltöttem. Már akkor bennem lehetett az a késztetés, hogy ha eljön a pillanat, ott és akkor kell produkálni, nincs kecmec. Arra a szóra emlékszem a szerepemből, hogy „bugyelláris”, mert ez a kifejezés új volt számomra. Ezzel véget is ért az iskolai színjátszókör pályafutása, legalábbis én többé nem hallottam felőlük.

Nem mertem gyufát gyújtani. Azzal indokoltam, hogy a lángja túl közel van a kezemhez. Nyolcéves koromban apukám egy jó pillanatban megfogta a jobb kezemet, és együtt meggyújtottunk egy gyufát. Azóta merek.

Borzalmasan tanultam. Nem érdekelt semmi, amit az iskolában tanítottak. Szegény szüleim járattak délutáni tanító nénihez, hogy valahogy megcsináljam a leckét, és pszichológus nénihez is, hogy megfejtse, miért nem tanulok. Nem lett sok eredménye. Néhány éve tudtam meg, hogy a harmadik-negyedik találkozó után a pszichológus néni hívatta apukámat. Drámai bejelentést tett neki: „Ezt a gyereket nem szereti az anyja.” Mikor ezt apukám bevallotta nekem, megkérdeztem: „És mit tettél?” – „Mit tehettem volna?” Valóban, felnőttkoromban bennem is megfogalmazódott, hogy anyukám inkább azt a tényt szerette, hogy van egy kisfia, semmint magát a konkrét gyereket.

Harmadikból arra emlékszem, hogy órán grimaszoltam és gesztikuláltam, hogy szórakoztassam az osztálytársaimat, és emiatt Ida néni kiküldött az osztályból.

A szüleim elküldtek egy háromhetes, téli üdülésre Kőszegre. Egy kastélyban laktunk, és a sokfelől összeverődött gyerekekből alkalmi, ideiglenes osztályok alakultak, merthogy mindez nem a téli szünetben, hanem tanítási időben zajlott. Egyik nap a gyerekek hógolyózni akartak az udvaron. Ennek csak egy fontos eleme hiányzott: a hó. Ezért az ott felhalmozott széndarabokat dobálták. Az egyik eltalálta a bal szememet, és egy kis darabja befúródott a szemem alá. A látásomnak semmi baja nem lett, azonban a széndarab természetesen irritált. Két napig nyavalyogtam, mire végre elvittek Szombathelyre, a kórházba. Ott sikeresen kiműtötték a széndarabot a szemem alól, majd visszavittek Kőszegre. Akkor nem tűnt fel, de ma már hajmeresztőnek tűnik, hogy a szüleim nem látogattak meg. Szerintem ha egy szülő meghallja, hogy a gyerekét sérülés érte és kórházban van, csapot-papot otthagyva rohan hozzá. Később arra hivatkoztak, hogy mindennap azt a hírt kapták: visznek vissza Kőszegre. Na de ott nem lehetett volna meglátogatni?

Ami a tanulást illeti, csak ötödikben volt némi javulás, de mindössze egy tantárgyból: magyar nyelvtanból. Nem mintha akkor tanultam volna, pusztán annyi történt, hogy a magyartanár kérdéseket tett fel, és én azonnal, ösztönös nyelvérzékemnél és az otthonról hozott szókincsemnél fogva rávágtam a válaszokat. Ily módon félév előtt már tizenegy ötös volt beírva az ellenőrző könyvembe. Mind magyar nyelvtanból.

Ekkortájt elszívtam néhány szál cigarettát. Talán összesen hármat-négyet. Aztán valahonnan megtudtam, hogy káros az egészségre, ezért megfogadtam, hogy többé nem dohányzom. Az esküt azóta se szegtem meg, és most már nem is fogom. Apai örökség: életében nem volt a kezében cigaretta.

Alkoholt sem fogyasztok rendszeresen, de nagy néha – mondjuk úgy, viccből – igen. Egyszer, amikor már nagyon jól ment a Holló-műsor a Szkéné Színházban, az aznapi második előadás előtt ittam valami töményet. Végig úgy éreztem, lebegek, a kollégáim azonban azt mondták, semmi különbség nem látszódott a játékomon. Kábítószert pedig csak filmen és a híradóban láttam.

Tekintve, hogy anyukám az újságírói és fordítói munkája miatt semmilyen házimunkát nem végzett, bentlakásos háztartási alkalmazottunk volt, aki mosott, vasalt, főzött, takarított. Apukám nagyon rossz néven vette, ha rágósra sikeredett a marhahús. Ezt mondta: „Nellike, amikor azt hiszi, hogy kész, akkor kell még két óra hosszat főzni.” Az iskolában nem értettem, miért mondja a tanító néni, hogy a többi gyerek előtt ne említsem, hogy háztartási alkalmazottat foglalkoztatunk. Azt hittem, mindenkinek van.

Ekkoriban, tehát kilenc-tíz éves koromban már teljesen önállóan közlekedtem a városban, főleg a 70-es trolival és a 6-os villamossal. Moziba jártam. A Lenin körút tele volt velük; előfordult, hogy egymás után három filmet megnéztem. Az abszolút kedvencem a Hétszer hét című bűnügyi vígjáték volt, amely annak ellenére, hogy olasz produkció, végig Londonban játszódik. Minden moziban megnéztem, amelyikben bemutatták, tehát nagyjából harmincszor láttam. Arról szólt, hogy egy héttagú bűnbanda az angol focikupa döntője alatt, amikor mindenki a meccset nézi tévén, kiszökik a börtönből, és a királyi pénzjegynyomdában valódi pénzt nyomtat, elrejti, majd visszaszökik a börtönbe. Valószínűleg az akció mérnöki megszervezettsége, azaz a precizitás és a piros, emeletes busz miatt tetszett annyira nekem ez a film. Szintén sokszor láttam Louis de Funès főszereplésével A csendőr nősül című vígjátékot.

Nagyon szerettem a Stan és Pan – A nagy nevettetők című filmet. A két komikus, Stan Laurel és Oliver Hardy némafilmjeiből készült az összeállítás. Ma már tudom, hogy a kövér, azaz Hardy óriási színész volt – és akrobatikus ügyességgel tudott elesni. Szinte táncolt, amikor elesett. Laurel is mindent tudott a szakmáról, de Hardy volt a káprázatos csodalény.

Kabos Gyula filmjeit gyerekkoromban nem lehetett látni. Ha a Filmmúzeumban bemutattak egyet-egyet, óriási sorok kígyóztak a pénztárnál. Viszont a Híradó Moziban vetítettek egy összeállítást A gyáva hős (A felejthetetlen Kabos Gyula) címmel. Már gyerekként megértettem, miről szól a Lovagias ügy azon jelenete, amelyben Kabost megalázzák. A közelgő náci rémkorszakot vetítette előre. Átéreztem, hogy olyan zsenit látok a vásznon, akihez fogható csak nagyon kevés született e hazában.

Az angolszász világból vitathatatlanul Roger Moore volt az abszolút sztár Magyarországon. De őt nem a moziban, hanem a tévében lehetett látni Az „Angyal” kalandjai főszerepében. Anyukám nem engedte, hogy nézzem, mivel ez krimi, verekednek és lőnek benne. Nagy megkönnyebbülés volt, amikor vasárnap délutánonként vetíteni kezdték az Ivanhoe című sorozatot szintén Moore-ral a címszerepben, és azt szabad volt nézni. Majd pedig jött a játékfilm-hosszúságú Az Angyal vérbosszúja, amelyet a mozikban vetítettek, így szülői kontroll nélkül meg tudtam nézni. A Balatonnál nyaraltunk, és a kertmoziban játszották, de nem ott néztem meg, hanem Budapesten. Engem a tó partján a plakátja nyűgözött le; a magyar cím alatt kisebb betűvel oda volt írva az eredeti címe: Vendetta for the Saint. Olyasmi érzésem volt, mintha valamilyen féltve őrzött titkot tudtam volna meg. Moore sztárfotóit két forintért lehetett kapni a trafikokban. Ki gondolta volna akkor, hogy harminc évvel később találkozom vele és meginterjúvolom? És hogy ő közben mellékesen leforgat huszonnégy Minden lében két kanál-epizódot és hét James Bond-filmet?

A tizedik születésnapom vasárnapra esett, így a Madách Kamara Színházban délután háromkor megnéztem Molnár Ferenc Egy, kettő, három című vígjátékát Márkus Lászlóval a főszerepben. Otthon – nem tudom, miért – azt hazudtam, hogy moziba megyek. Gyerekkoromban Márkus volt a kedvenc színészem, talán a harsánysága miatt. (Később, Az ötödik pecsét című filmben derült ki, hogy tragédiában is óriásit tudott alakítani.) Ez idő tájt már nem bohóc, hanem színész akartam lenni. Szombatonként ismételték az ötvenes évekbeli szilveszteri rádiókabarékat, és én mindig meghallgattam őket. Az asztalt beterítettem takarókkal, és a rádióval együtt bebújtam a „sátorba”. Elbűvölt, hogy a humoristák és a színészek vicceseket mondanak, a közönség pedig nevet. A konferansziék, akiket ma stand-up komikusoknak neveznénk, Kellér Dezső, Gádor Béla és Darvas Szilárd voltak.

Két vagy három nyáron angol nyelvi táborba jártam. Minden reggel a Moszkva téren találkoztunk, és vagy a hűvösvölgyi Nagy-rétre, vagy a Dagály strandra mentünk. Utóbbi helyen volt egy betonszínpad, amely megmozgatta a fantáziámat. Néhány gyerekkel összefogtam, és humoros jeleneteket, azaz dramatizált vicceket tanultunk be. Eljött a nagy nap. Már reggel – a harminc fok ellenére – csokornyakkendőben, kötött mellényben, fehér ingben és fekete szövetnadrágban mentem a Moszkva térre. Nem merült fel bennem, hogy egy strandon esetleg át lehet öltözni. Az előadást úgy próbáltuk hirdetni, hogy a heverésző strandolók mellé cédulákat hullajtottunk. Ma ezeket szórólapnak neveznénk. A díszlet színes cigarettáskartonokból állt. Néhányan összeverődtek, és előadtuk a műsort. Hallani nem nagyon lehetett, mert a hangosításra nem gondoltunk. A nagy térben nem érvényesülhetett a hangunk. Az első, általam szervezett produkcióval tehát felsültem, majd szépen hazakullogtam a csokornyakkendőmben. És persze angolul se ott tanultam meg.

A kilenc év korkülönbség azt eredményezte, hogy Gabi bátyám nagyjából akkor kezdte a középiskolát, amikor én az általánost. A középiskola pedig zenekar-alapítást hozott magával. A próbák – szerencsére! – nálunk zajlottak, vagy a lakás nagyszobájában, vagy az óvóhelyen (légópince) kialakított próbahelyen. Jöttek a bátyám kortársai nagy számban. Hű, de érdekelt a gitározás meg a dobolás! Előfordult, hogy valamilyen tárgyat ütögetve csatlakoztam hozzájuk, amíg észre nem vették, és rám nem szóltak. Egyszer házibuli volt, amelyen egy másik, „profibb” zenekar játszott, s ekkor is nagyon élveztem a „műsort”, azaz azt, hogy bizonyos kiválasztott emberek szerepelnek, a többiek pedig nézik, hallgatják, táncolnak.

Erika nővérem férjhez ment. Mivel Bandinak is igen jó humora volt, összeillő párnak tűntek. Természetesen ott voltam az esküvőn. Az anyakönyvvezető azon kérdésére, hogy „Kijelenti-e…” Bandi nem igennel válaszolt, hanem így: „Kijelentem.” Utána korrigált. Sajnos azonban a házasság csak tíz évig tartott: 1980-ban elváltak.

Minősíthetetlen tanulmányi eredményeim miatt az ötödik általános után másik iskolába írattak. Nyilván az volt a koncepció, hogy az új helyen alacsonyabbak a követelmények, de itt sem tanultam egy árva hangot sem. Csakhogy azon az őszön – 1970-ben járunk – csoda történt! Apukám egyszer csak azzal jött haza, hogy megkeresték, nincs-e kedve két évet a kelet-afrikai Tanzániában dolgozni, persze a családjával együtt. Ebben kiváló szaktudása mellett az is szerepet játszott, hogy remekül tudott angolul. Repesve fogadtam a hírt, hogy elfogadta a felkérést. Én, aki addig sehol nem jártam külföldön, megyek Afrikába!

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Merriweather – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0
Petrona – SIL Open Font License
Roboto Condensed – Apache License 2.0