A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Kate Hewitt: The Wife’s Promise (The Goswell Quartet #1), 2013

Fordította BOHÁK ILDIKÓ

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Isten veled, gyermekem, 2019

Törékeny életek, 2019

A lányomért bármit, 2020

Emlékedből élek, 2020

Éltető remény, 2021

Szerelem a múltból, 2021

Bárcsak visszajönnél, 2022

Búcsú, amely nem tart örökké, 2022

A szív hangja, 2023

Elveszett ártatlanság, 2023

Ki nem mondott szavak, 2024

Copyright © Kate Hewitt, 2022

First published in Great Britain in 2022
by Storyfire Ltd trading as Bookouture.

This Hungarian language edition is published
by arrangement with Bookouture, London.

Hungarian translation © Bohák Ildikó, 2024

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2024

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Koppányi Lilla

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Bartók Flóra

Korrektúra: Valentin Kristóf

Tördelés: Dubecz Adrienn

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2024

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink: +36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu • www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5709-71-7

St. Bees kedves lakóinak, akiknek köszönhetően otthonomnak érzem a falut

ELSŐ FEJEZET

Jane

Egy bevásárlólistával kezdődött minden. Jane Hatton éppen a második számú kamrában akart falat festeni. Viccesen hangzik, hogy kettő is volt belőle, de tulajdonképpen maga a ház – ez a hatalmas, zegzugos, szörnyűséges paplak – volt nevetséges.

Jane egy hónappal a beköltözés előtt még New Yorkban élt. A Central Parkban játszott a gyerekekkel, vagy a Metropolitan kiállításaira járt, és közben minden erejét bevetette, hogy egyáltalán ne jusson eszébe a külföldre költözés. A férje valóra szerette volna váltani régóta dédelgetett álmát, haza akart költözni a szülőfalujába az óceán túlpartján. A családot is vinni akarta persze, hogy mindannyian ott éljenek majd a semmi közepén.

Most már nem volt visszaút. A szél megzörgette a konyha ablaküvegét, és a hátsó ajtó alól érkező nyers, hideg szél csontig hatolt, noha még csak szeptember eleje volt. New Yorkban – Jane aznap reggel rápillantott – éppen langyos huszonhárom fok volt, Cumbria megyében ezzel ellentétben a hőmérő higanyszála gyászos tíz fokot mutatott.

– Elég a nyafogásból! – förmedt magára Jane, miközben kipakolta az ütött-kopott polcokat a második kamrából, hogy a helyiséget előkészítse a festéshez. Ha már nekiállt, alapos munkát akart végezni, ezért kezdte az apró második kamrában a festést. A több mint négy méter belmagasságú vendégnappali és az étkező falán ugyanis teljesen lekopott a festék, és a szobák mérete miatt a feladat elég ijesztőnek tűnt. Úgy gondolta, hogy a kamrával, egész pontosan a másodikkal még képes megbirkózni.

– Te mentél bele! – emlékeztette magát, s az üres konyha visszhangozta a kiáltást. – Igen! Te! Úgyhogy most már kár panaszkodni.

Bár tudta, hogy semmi értelme, mégis fájdalmas honvágy gyötörte. Rettentően hiányoztak neki a város fényei és a nyüzsgés. New Yorkban született, s egy rövid időszakot leszámítva, amit gyerekként a külvárosban töltött, soha nem is költözött el. A három gyerek is ott nevelkedett. Szerették New Yorkot. A Central Park zöldjét, a családi hagyománynak számító karácsonyi koncerteket a Radio Cityben, vagy a hálaadás előtt egy nappal tartott parádét a Természettudományi Múzeum előtt, amikor azokat a hatalmas ballonokat felfújták. Jane-nek hiányzott a pörgés, az izgalom, s legfőképp a büszkeség, hogy ott élnek a világ kellős közepén.

Még mindig a kezében tartotta az egyik polcot, de az emlékképek elözönlötték, ezért lehunyta a szemét. Mennyi mindenben volt részük, micsoda életük volt! Nagyon hiányzott az egész. Itt csak kopár hegyek és mogorva birkák voltak, semmi más. Semmi egyéb!

Natalie – tizennégy évesként a legidősebb gyermek – éppen három nappal ezelőtt tette ugyanezt a dühös kijelentést. Jane, kissé maga is bizonytalankodva bár, de rávette a gyerekeket, hogy játsszanak a kertben, pedig az eget sűrű, szürke felhők borították, és a tenger felől fagyos szél fújt. Pedig még csak augusztus volt, az ég szerelmére!

Jane az étkező ablakából figyelte, hogy a gyerekek unottan és tanácstalanul bóklásznak a túlságosan magasra nőtt fűben. Jane volt az, aki – talán kicsit túlozva – mesélt nekik a nagyon érdekes kertről, amit magas kőfal vesz körül, és hatalmasra nőtt fák, dús virágágyások határolják, és különleges zegzugok tarkítják. Merrie, a legkisebb talált is egy levéltakaróval fedett kőpadot, mely a domboldalban állt.

De semmi sem volt otthonos vagy ismerős, és a környék a legkevésbé sem hasonlított New Yorkhoz. Nem voltak modern, svéd tervezésű mászókák, hiányoztak a fagylalt- és lufiárusok, és sehol egy meredek, megmászható sziklafal, ahogy azt a Central Parkban megszokták. Három perc múlva Natalie keresztbe tett karral lehuppant a műanyag székre, mely odakint az egyetlen ülőalkalmatosság volt, és egyenesen Jane szemébe nézett, aki még mindig reménykedve állt az ablaknál.

Amikor aztán Jane beparancsolta őket, mert megint esni kezdett, Natalie dühösen azt sziszegte, hogy „itt semmit se lehet csinálni!”.

Jane nem válaszolt, de mélyen egyetértett vele, ám nem akarta, hogy ez Natalie tudomására jusson.

Talán ma megváltoznak a dolgok, gondolta, s közben egy másik polcért nyúlt. Az első iskolanap volt, és ha a gyerekek új barátokra lelnek, talán jobban érzik majd magukat, akárcsak ő.

Jane sóhajtva leemelte a következő polcot a konzolról. Nagyon régi palakő tábla volt, és a súlya annyira meglepte Jane-t, hogy majdnem kiejtette a kezéből. Amikor Andrew tavaly tavasszal megvette az egykori paplakot anélkül, hogy Jane megnézte volna, lelkesen mesélt minden antik részletről: a díszes stukkókról, a csempézett kandallókról és az ódon angol tűzhelyről. Az Upper West Side-on lévő, dupla hőszigetelt nyílászárókkal és központi légkondicionálással ellátott lakásban ülve Jane-t, szó, mi szó, elbűvölte a dolog.

– És a kamrában kőből vannak a polcok! – tette hozzá Andrew boldogan. – Tudod, a természetes hűtés. Tehetsz rá húst, tejet, meg mindent, ami romlandó.

– Azért remélem, hogy lesz hűtőnk! – válaszolta kissé gúnyosan Jane, s halkan felnevetett hozzá, de akárcsak Andrew-nak, neki is tetszett a dolog. Nagyon bájosan hangzott az egész! Mint egy ígéretes regény. A következő lépés a vajköpülés?

A valóság azonban más képet mutatott. Pattogzó festék, vetemedett padló és mindenhonnan csüngő elektromos vezeték. Nyáron is rettentő hideg volt, és a kőpolc elviselhetetlenül nehéz. Jane nagyot sóhajtott, és óvatosan a padlóra eresztette a kőlapot – nem igazán volt kedve hozzá, hogy a földről szedegesse a darabokra tört palatábla millió darabját –, és ekkor egy megsárgult papírlap szállingózott a polcról a padlóra. Egykor biztosan becsúszott a polc mögé, majd ott ragadt.

Jane kíváncsian felvette a fecnit, melyet egy nagyobb lap sarkából téphettek le. Hunyorogva elolvasta a néhány sort, melyet olyan szarkalábas betűkkel kanyarítottak rá, ahogy manapság már senki sem írt.

1 kg marhahús Weltonéknak, 2/3d

2 kg burgonya, 6d

100 g tea, 4d

egy zacskó mentacukor Davidnek, 1d

Jane újraolvasta, és megpróbálta értelmezni a szöveget. Nyilván bevásárlólista volt, de nem értette, mit jelent a d jelölés. És kik voltak Weltonék? S vajon kit takar a David név?

Annyira meglepte a kincs, amit talált, hogy hirtelen a honvágy sem kínozta tovább. Nem tudta, hogy a listát mikor írhatták, de az íráskép és a megsárgult lap gyűrődései alapján szerinte úgy negyven vagy ötven évvel ezelőtt. És a fecni egész idő alatt ott lapult a kőpolc mögött!

– Persze nem hiszem, hogy bárki valaha meg akarta volna mozdítani ezt a súlyos kőtáblát – suttogta Jane.

A lába begörcsölt, ezért grimaszolva felállt. A falfestésnek még csak neki sem kezdett, de úgy érezte, hogy egy kávészünet kijár. Feltette forrni a vizet, és kibámult az ablakon. Az ég szürke volt és nehéz, és a szél engedelmességre kényszerített minden bokrot és fát.

Két héttel ezelőtt, egy gyönyörű napfényes délután érkeztek Goswellbe. Augusztus derekán még meleg volt, de nem volt forróság, és a nap sugarainak lágy, aranyló fényében fürdött a táj. Jane kiszállt a bérelt kombiból, és meglepve pislogott a tekintélyes méretű, romos paplak láttán. A hely nagy múltra tekint vissza, ez kétségtelen, állapította meg magában, de nem tudta elképzelni, hogy valaha ő is része lehet ennek a történelemnek.

– Olyan, mintha egyenesen egy Austen-regényben lennénk – mondta Andrew-nak, aki kezében a nevetségesen régimódi vaskulccsal, amit a penrithi ingatlanközvetítő irodájából hozott el nemrég, előresietett a bejárati ajtó felé.

– Nagyjából stimmel – felelte Andrew. – A paplak ezernyolcszáztizenkilencben épült, vagyis abban az időben, amikor a regények születtek.

A gyerekek úgy ugrottak ki a járműből, mint a kölyökkutyák, és loholni kezdtek a hatalmas birtokon egymás után. Jane boldog volt az örömkiáltások hallatán, miután a gyerekek egy régi fahintát találtak a vadgesztenyefán.

A nyolcéves Merrie kipirosodott orcával, lihegve futott oda hozzá, és rángatni kezdte a ruháját. Tágra nyílt szemmel, elragadtatva közölte, hogy mit talált:

– Láttam egy lovat a mezőn! Ott, a szomszédban!

– Tényleg, kicsim? – kérdezte mosolyogva Jane. – Talán találunk valahol répát, és megetetheted!

Natalie – aki azóta, hogy hónapokkal ezelőtt bejelentették a költözést, morcos volt – körbesétált a kertben, és vonakodva bár, de mutatott némi érdeklődést. A tizenegy éves Ben, aki egy energiabomba volt, úgy ugrándozott és kiabált, mint egy vadember.

Jane egészen megkönnyebbült. Talán mégis minden rendben lesz? Otthont teremt majd, és megszeretik a vidéki életet. A gyerekeknek mindenképp jó lesz, ahogy mindig ismételgették. David közben kinyitotta az ajtót.

Az első dolog, ami Jane-nek szemet szúrt, pontosabban megpiszkálta az orrát, az odabent terjengő dohszag volt.

– Nézd azt a viktoriánus csempét! – lelkendezett Andrew, és a mintás padlóra mutatott, mely burgundi vörös, mustársárga és olívazöld színekben pompázott. Jane-nek, ki tudja miért, a Twist Olivér jutott róla az eszébe, s egy viktoriánus korabeli árvaház…

A gyerekek majdnem elsodorták őket, amikor felrohantak az emeletre, és Jane odalent is hallotta, hogy összekapnak a hálószobán.

– Mióta áll üresen? – kérdezte Jane, miközben tett még egy lépést befelé. Tagadhatatlan, hogy a tér tágas és impozáns volt, szinte nyomasztóan hatalmas, már maga az előszoba nagyobb volt a New York-i lakás nappalijánál.

– Egy-két éve – vont vállat Andrew. – Amikor az utolsó lelkész távozott, az egyházmegye az eladás mellett döntött, és a következő lelkész kapott egy modernebb házikót.

– Értem.

Jane körülnézett a hatalmas, penészes falú szobában, és közben egy kisebb, takarosabb, otthonosabb házikóról ábrándozott, melyben volt beépített modern tűzhely, villanysütő és központi fűtés.

– Nos, lássuk, mi van még! – mondta nagyot sóhajtva.

– Imádni fogod! – biztosította Andrew. – Kedvező áron jutottam hozzá. Lassacskán fel kell majd újítani…

Andrew vidáman végigvezette a házon, és Jane tudta, hogy nincs az a megjegyzés vagy fintor, ami letörné a lelkesedését. Ezért inkább többnyire csendben hallgatta Andrew hozzáértő szónoklatát, ahogy sorolta a ház megszámlálhatatlan előnyét és ecsetelte a szépségét – hat hálószoba, mind kandallós –, de Jane közben csak a málló falfestéket, a rothadó padlódeszkát és a kilazult ablakot látta maga előtt. Gyönyörű épület volt, de évek óta üresen állt. És másnap költözni kellett volna, miután megérkeztek a csomagok az Államokból.

– Gyere, nézzük meg a konyhát! – mondta Andrew, miután körbejárták az egész házat, és elvégezték a szobabeosztást. – Felteszem a vízforraló kannát, és iszunk egy csésze forró teát.

– Kanna is van? – érdeklődött Jane, Andrew pedig még erre is lelkes mosollyal reagált.

– Bizony! Óriási sárgaréz! Szerintem egyidős lehet a házzal. Szóltam nekik, hogy üzemeljék be a tűzhelyet még az érkezésünk előtt, én pedig vettem egy doboz teát és néhány bögrét – vigyorgott megint, és nagyon elégedettnek tűnt. Jane halovány mosollyal viszonozta a lelkesedést.

Hiába a tizenhat New York-i év, Andrew tősgyökeres angolként még mindig úgy képzelte, hogy egy csésze forró tea elfogyasztása után szebb színben tűnik fel a világ. Jane persze nem osztotta a nézetét, szerinte a ház ugyanolyan romos maradt egy jó angol fekete után. A helyszín sem lenne más, hiszen még mindig egy távoli faluban lesznek Cumbria megyében, miután feladták a New York-i életüket: a háború előtt épült, összkomfortos, három hálószobás lakást, amit nagy nehezen megszereztek az évekig tartó takarékoskodás után. Ahogy a baráti kört is maguk mögött hagyták, melyért hálásak lehettek még akkor is, ha soha senki nem ért rá. Vagy a gyerekek bebiztosított helyét a város legjobb magániskoláiban. Egy munkát, vagy inkább hivatást, hiszen Jane a hátrányos helyzetű nők támogatására létrehozott jótékonysági szervezet vezetője volt, és rajongva szerette a foglalkozását.

Jane tisztában volt vele, hogy semmi értelme sincs rágódni ezen. Többször sorra vették a váltással járó összes előnyt és hátrányt. Mérlegelték a lehetőséget, ami az új életkezdéssel járt, miután Natalie-t öt hónapja két hétre felmentették az iskolakötelezettség alól, mert egy házibulin alkoholfogyasztáson kapták.

Jane tajtékzott a dühtől, mert a többi lány megúszta a büntetést. Az egyik például azért, mert az apja kuratóriumi tag volt. A Hatton család nem volt befolyásos, így csak Natalie fizetett meg a botlásért.

Andrew persze másként látta a dolgot. Szerinte Natalie bizony elkövette a hibát, ezért jogos a büntetés. A történtek azonban sajnálatos módon megerősítették az elképzelésében, miszerint New York a legkevésbé sem alkalmas a gyerekek felnevelésére.

Jane-t még mindig kirázta a hideg, amikor felidézte a pillanatot, amint egyik este a gyerekek fektetése után Andrew-val ülnek a kanapén. Jane az ölében a laptoppal az adományok éves mérlegét tanulmányozta épp, és ha valamihez nem volt kedve, az egy komolyabb beszélgetés.

– Azon gondolkodtam – szólalt meg Andrew aggasztóan komoly arckifejezéssel –, hogy el kéne költözni New Yorkból máshová.

Jane üres tekintettel nézett rá, és az első gondolata az volt, hogy Andrew biztos egyedül szándékozik elköltözni, mert Jane-nek eszébe sem jutott elhagyni az otthonát.

– Elköltözni – ismételte egykedvűen, Andrew pedig bólintott egyet, és Jane vékony bokájára tette a kezét, majd simogatni kezdte a bokacsontját.

– Igen. Valahova, ahol a gyerekeknek több tér és szabadság jut.

– New Jersey-re gondolsz? – húzta fel Jane az orrát.

– Nem, Jane – válaszolta Andrew türelmesen, és mosolygott hozzá.

Hála az égnek, gondolta Jane.

– Connecticut? – kérdezte, mert ez valamivel jobban hangzott talán.

– Nem – sóhajtott Andrew, és kissé megszorította Jane bokáját. – Én Angliára gondoltam. Tudod, hogy mindig vágytam rá, hogy egyszer hazatérek, és megmutatom a gyerekeknek, honnan származik a család.

Jane még mindig nem akarta megérteni, hogy miről beszél. Makacsul ragaszkodott az értetlenkedéshez, mintha ebben a helyzetben ez lenne a biztonságos választás.

– Utazásra gondoltál? Nyaralásra netán?

Andrew megrázta a fejét, és látszott az arckifejezésén, hogy még mindig komolyan beszél.

– Nem, Jane. Én elköltözésre gondoltam – mondta sóhajtva, és gyengéden megszorította Jane karcsú bokacsontját. – Keswick közelében, az ipari parkban volna egy állás. Mérnöki kutatás. Tudod, hogy régóta erre vágytam.

– Állás Keswickben? – egyenesedett fel Jane, és kihúzta Andrew keze alól, majd a földre tette a lábát. Amióta összeházasodtak, majdnem minden évben meglátogatták Keswickben Andrew édesanyját, és noha különleges helynek számított, soha nem fordult meg a fejében, hogy lakhelyének választaná. Az ég szerelmére, Londontól öt óra autóútra volt! Még autópálya sem volt a közelben.

– Nem Keswickben. Onnan még félórányira a part felé.

– Még távolabb – jelentette ki rémülten Jane, mert elképzelni sem tudott eldugottabb helyet annál, mint ahol az anyósa élt.

– Még távolabb? Mitől? – kérdezte Andrew, és azzal az elbűvölő félmosollyal nézett rá, mely mindig megolvasztotta a szívét.

Mindentől.

Jane üres tekintettel nézett rá. Ennek az egésznek semmi, de semmi előjele nem volt! Andrew elejtett olykor egy-egy kósza megjegyzést, hogy egy napon visszaköltözne Angliába, de ennél több soha nem történt. Csak néha valami motyogás, semmi más. Jane-nel ritkán, tényleg nagyon ritkán megesett, hogy hangot adott valami homályos képzelgésnek, miszerint a nyugdíjas éveit egy régi, műemlék jellegű nádtetős parasztházban tölti majd Cotswolds környékén, ami közel van Londonhoz, így gyakran fog tudni áldozni a kultúra oltárán. Álom volt, semmi más.

És most Andrew arról beszélt, hogy Anglia északnyugati szegletébe költöznének, és gyereket nevelnek majd a semmi közepén. Képtelenség!

– Ezzel most alaposan megleptél – mondta Jane.

– Tudom.

– Észre sem vettem, hogy költözésen töröd a fejedet – mondta, s bár semleges hangszínre törekedett, a vádaskodás egyértelműen hallható volt a hangján.

– Ez a dolog Natalie-val elgondolkodtatott.

Jane ezúttal igyekezett uralkodni magán, hiszen egyszer már megvitatták a témát, és egyáltalán nem értettek egyet. Jane szerint az eset nem volt több egy apró gyerekcsínynél, Andrew azonban nagy ügyet csinált belőle. Azt mondta, hogy ez egy figyelmeztetés. Mégis mire gondolt?

– Szóval – szólalt meg Jane –, Cumbriában a gyerekek nem isznak alkoholt, és egyáltalán nem buliznak?

Andrew csalódott arckifejezéssel nézett rá, ő pedig elfordította a fejét. Andrew bizonyos dolgokban annyira gyerekes volt! Mint egy iskolás. Ártatlan és lelkes, persze, részben ezért szeretett bele annak idején, amikor a Columbia iskolapadjait koptatták. Andrew csak egy szemeszterre érkezett az Államokba, de végül maradt. Közben eltelt húsz év, és Jane abban reménykedett, hogy ennyi év után ragadt rá némi városi tökösség. Ebben a pillanatban nagyon remélte, hogy így történt.

– Természetesen nem hiszem, hogy ne tennék. De annyira elfáradtam ettől a városi életmódtól, Jane! Elegem lett a taxisofőrökkel folytatott vitákból vagy abból, hogy munkába menet át kell verekednem magam a tömegen a járdán. Unom, hogy öntelt egyetemista kölyköket oktatok, akik jobban unják az egészet, mint én, és azt is, hogy mindennap egy betondzsungelen kell átkelnem, hogy a fiammal a zöldben rúghassam a labdát. Én már nem akarom ezt az életet élni, Jane!

Jane hallotta a hangján, hogy őszintén beszél. Érezte, hogy a helyzet Andrew számára sürgetővé vált. Jane nem szólt egy szót sem, mert pontosan tudta, hogy bármilyen érvet sorakoztatna fel a városi életmód mellett, nem érné el a célját. Andrew egykor feláldozta álmai életformáját, hogy Jane a saját vágya szerint élhesse az életét, és tizenhat évig bírta. Ez volt a meztelen igazság. Tudta, hogy egyszer Andrew-ra kerül a sor, és most eljött az idő: a férje azzal állt elő, hogy kéri a jussát.

Kölcsönkenyér visszajár… A dolog nem arról szólt, hogy Jane mit szeretne, hanem arról, hogy mi a helyes és tisztességes döntés. Még akkor is, ha ebben a pillanatban annyira igazságtalannak tűnt az egész. Jane, ha nem is szívesen, de értette a dolog lényegét.

– Oké – egyezett bele. – Majd gondolkodom rajta.

Jane felfedezte az elkerülő magatartás egy egészen új fajtáját. Tulajdonképpen nem töprengett a költözésen, mert minden egyes pillanatban, amikor felsejlett előtte a rémisztő lehetőség, az elméje fénysebességgel száműzte a gondolatot a tudattalanba.

Andrew megpályázta az állást, és időpontot is kapott az interjúra. Megkérdezte Jane-t, hogy nem kíván-e vele tartani, de Jane azzal a kifogással állt elő, hogy valakinek vigyázni kell a gyerekekre. Közben persze érezte, hogy el kéne kísérnie a férjét és legalább egy pillantást kéne vetnie arra az új életre, mely nemsoká az övé, de túlságosan félt. A gyermeki énje úgy gondolta, hogy ha nem megy el, ha nem nézi meg, akkor ez az egész meg sem történik.

Andrew elnyerte az állást. Eljött az ideje egy újabb, még komolyabb és még őszintébb beszélgetésnek, melyre Jane az interneten való szörföléssel próbált lélekben felkészülni némiképp. Információkat gyűjtött a régióról, Nyugat-Cumberlandről, és végtelenül lehangolónak találta az eredményt. A helyi iskolák középszerűek voltak, és hátul álltak a pontozásos országos rangsorban, amiről tulajdonképpen azt sem tudta, hogy eszik-e vagy isszák. A kórházak túlterheltek voltak, és a magasba szökött a munkanélküliség.

– Ha Manhattant is statisztikai alapon akarnád megítélni – állapította meg Andrew –, akkor a város rosszabb helyen végezne.

Jane természetesen tisztában volt ezzel. Manhattan statisztikái minden bizonnyal sokkal rosszabbak voltak, de ez egyáltalán nem nyújtott vigaszt. Andrew rendkívüli nyugalma Jane idegeire ment. Ő ugyanis szentül meg volt róla győződve, hogy a család minden tagja nagyon jól fogja érezni magát az új környezetben, ahogy mostanában emlegette. Mintha szobanövények lennének, vagy micsodák.

– Tudtad, hogy egész Cumbriában csak két Starbucks van? – próbálkozott egyszer Jane. – Egy Carlisle-ban, a másik pedig a bevásárlóközpontban.

– Nem azért költözünk el, hogy Starbucks legyen a közelünkben – mosolyodott el Andrew, és megveregette Jane vállát –, hanem azért, hogy tőlünk távolabb legyen.

– És házhoz szállítás sincsen – tette hozzá Jane, mint aki nem hallotta Andrew válaszát. A New York-i árubőségre, a hatalmas választékra gondolt, ami a lábuk előtt hevert. Házhoz szállítással rendelte a vacsorát, ami persze sokkal egyszerűbb és könnyebb volt az időpocsékoló bevásárlás-főzés-mosogatás mókuskeréknél, és a gyerekek hamar megtanulták, hogyan rendeljenek maguknak online. Manhattanben ez is a gyerekkori tanulás része volt.

– Hála az égnek! – vetette oda Andrew hetykén. – Annyira várom a jó kis hazai főztöt!

Jane alig kapott levegőt. Hirtelen meglegyintette a változás szele, mert most már nemcsak a család eddig megszokott életmódjáról volt szó, hanem arról, hogy ő mit és hogyan csinált.

– Ugye nem azt várod tőlem, hogy konyhatündér legyek? – kérdezte, és Andrew kuncogott válaszul.

– Nem, Jane. Csak lassabb tempóra váltanék.

Lassabb tempó? Jane úgy látta, hogy az események épphogy felgyorsultak, és úgy érezte, mintha a saját életében csak külső szemlélőként lenne jelen, s ez a kavargó örvény egyre csak húzná lefelé, amire gyermeki tagadással reagált. Még akkor is, amikor Andrew már rég rábólintott az állásajánlatra, és leültek, hogy a gyerekekkel közöljék a döntést. Csökönyösen kitartott a tagadás mellett, amikor meghirdették a gyönyörű otthonukat, s megérkeztek az első vevők. Pityeregve nyitott ajtót, és majdnem zokogásban tört ki, amikor a vevőjelöltek foghegyről megjegyezték, hogy a konyhapult bizonyára csak gránitból van, noha lehetne márvány. Amikor aztán Andrew elutazott Angliába, hogy megnézze az új házat, Jane konokul visszautasította az utazást. Az elméje még akkor sem fogadta be a változást. Disszociált, nem akarta tudomásul venni a tényeket, mintha el lehetne játszani, hogy az egész meg sem történt. Legalábbis nem vele. Képtelenség!

És most itt volt Goswellben az egész család.

– Kérsz még egyet? – kérdezte vidáman Andrew, miközben Jane a bögrét a hatalmas, ütött-kopott mosogatómedencébe tette. Pont úgy nézett ki, mint a ház többi része. Ősrégi volt, és elég nagy ahhoz, hogy akár egy gyereket meg lehessen fürdetni benne, és olyan mélyen volt az alja, hogy Jane biztos volt benne, hogy előbb-utóbb megfájdul a háta, ha sokat hajolgat.

– Köszönöm, nem – válaszolta. – Kimegyek a kertbe.

Megállt az omladozó lépcsőn, és kirázta a hideg. A nap ugyan kikandikált már a felhők mögül, de még mindig nagyon hideg volt. Vérfagyasztóan hideg. Közvetlenül a ház mellett, a kavicsos út túloldalán volt egy lovarda, és azon túl egy birkalegelő. Az állatokon kívül nem lehetett látni semmi mást, csak néhány kisebb sorházjellegű kőházat, egy elhagyatott pici vasútállomást, valamint a szürke ég felé gomolygó füstfelfőt.

Nyelt egyet, és szipogott. Úgy gondolta, hogy már meggyászolta a New York-i élet elvesztését. Többször előfordult, hogy egy baráti találkozóra készülődve a zuhany alatt csendben sírdogált, és aztán vidám arckifejezéssel állt eléjük, miközben úgy érezte, hogy nyilvánvalóan jó pár ránccal gazdagodott.

Elfogadta, hogy Andrew-nak szüksége van erre, és talán a gyerekeknek is. Azt mondta magának, hogy valószínűleg neki is, mert mindig hatvanórás munkahetet teljesített, miközben gyermeket nevelt, és úgy tett, mintha nem lenne migrénje vagy gyomorfekélye. Így nem lehet sokáig élni, nemde?

Rendben, mondta magának, miközben a zöldellő dombokat nézte. A hegycsúcsokon csak sötétzöld foltoknak látszottak a fák. Néma és üres volt a táj, csak a szél könyörtelen zúgása és a birkák bánatos bégetése csapott némi zajt. Rendben van, ismételte, mert rájött, hogy ezen kívül semmi nem jut az eszébe.

Másnap megérkeztek a bútorok és a többi holmi, s Jane túl elfoglalt volt ahhoz, hogy azokon a dolgokon töprengjen, amiket az új házban nem szeret, például, hogy a templomkertbe épült, tulajdonképpen egy temető kellős közepén állt, és szomszédoknak híre-hamva nem volt. A legközelebbi élelmiszerbolt negyedórányi autóútra volt, és az egyetlen gyorsétterem, ahol elvitelre rendelni lehetett, egy kebabos volt, igen szerény étlappal, és a kiszállítás persze szóba sem jöhetett. Arról nem is beszélve, hogy az éjjel csendjében nem hallott mást, csak a saját füle zúgását, amitől többnyire aludni sem tudott, és ez majdnem az őrületbe kergette.

De ő nem lesz sznob, mondta magának. New Yorkban számtalan barátja már Brooklynra is azt mondta volna, hogy az a világ vége, nemhogy egy falura. Többségüket alaposan megdöbbentette a hír, hogy Jane egy aprócska faluba költözik. Nem is akárhova, hanem Anglia egyik legritkább népességű megyéjének legtávolabbi helységébe.

– Olyan hangulatos lehet! – mondták lelkendezve, sőt szinte irigykedve, de Jane látta a tekintetekben a sajnálkozást. Szegény!

Jane próbált nem egyetérteni velük. Minden erejével azon volt, hogy ne ragaszkodjon kétségbeesetten New Yorkhoz, és száműzte valódi vágyát. Bárcsak minden maradna a régiben!

Akárhogy is, két héttel később Cumbriában volt. A gyerekek épp az iskolában, ő pedig egyedül ebben a zegzugos hodályban. A helyiségek csápként nyúltak minden irányba, és az egész üres volt, végeláthatatlan és rideg. A bútorok összesen három szobát töltöttek meg, de még így sem volt egyikben sem zsúfoltság.

A faluban még senkivel sem találkozott. Kivéve persze azt az egy-két bátortalan köszönést, amikor például szembejött valaki az utcán, mert Jane kiszaladt a posta melletti kisboltba újságért. A postással folytatta az egyetlen valamirevaló beszélgetést, ha azt annak lehet nevezni egyáltalán. Amikor kiszállította a levelet, hosszasan társalgott Jane-nel, legalábbis megpróbált, s rettenetes nyugat-cumbriai akcentusa volt, így Jane egy szót sem értett a mondandójából. Ezért inkább a mellkasához szorítva az első villanyszámlát egyetértőn bólogatni kezdett, s válaszul nyögött is párszor hozzá, amíg a postás meg nem unta az egyoldalú kommunikációt. Olyan pillantást vetett Jane-re, mintha komplett idiótának nézné, majd a kis piros furgonnal továbbállt.

Jane a földön fekvő kamrapolcok között állva nagyot kortyolt a kávéba, és végre bevallotta magának, hogy borzasztó magányosnak érzi magát, és gyötri az elviselhetetlen honvágy. Céltalannak érezte az életét, és megviselte a boldogtalanság. Könnybe lábadt a szeme, de ő visszapislogta a sírást. Eddig sem sírta el magát, s eztán sem fogja. Egy ekkora hodály hangosan visszhangozná a zokogást, és Jane még szerencsétlenebbnek érezné magát. Nagyot sóhajtott, és ismét a megsárgult cetlire emelte a tekintetét.

1 kg marhahús Weltonéknak, 2/3d

2 kg burgonya, 6d

100 g tea, 4d

egy zacskó mentacukor Davidnek, 1d

Azon töprengett, vajon ki lehetett és milyen volt a nő – mert biztos nő volt –, aki a listát írta.

Lehet, hogy ő is ugyanilyen magányosnak érezte magát?

MÁSODIK FEJEZET

Alice

Cambridge, 1931

– Alice! Ugye emlékszel David Jamesre?

Alice Mobberley a kötényébe törölte lisztes kezét, és közben azon töprengett, hogy be kellett volna csavarnia a haját, vagy legalább valamennyire megfésülni. Egy viseltes otthonka volt rajta, mert sütni készült épp – apja mindig élvezettel majszolta a scone-t{1} –, és egyáltalán nem számított látogatókra, különösen nem egy ilyen jóképű fiatalemberre…

– Mr. James! – kiáltott fel tétován.

Alice édesapja a Trinity College teológiaprofesszora volt, és gyakran fogadott látogatókat a házban, akiket a dolgozószobába kísért, majd a térdén egy teáscsészét egyensúlyozva hosszan és szenvedélyesen vitatkozott a fiatalemberekkel az egyházi tanokról, máskor meg azon morfondíroztak, hogy kinek tulajdonítható valójában a Zsidókhoz írt levél.

– Biztos vagyok benne, hogy nem emlékszik rám – mondta David James mosolyogva. Sötétszőke haja volt, és barátságos, mogyoróbarna szeme, kezében a kalapját szorongatta. – Réges-rég jártam főiskolára errefelé.

– Nem is olyan régen – tiltakozott Alice apja őszinte nevetéssel. – Nekem legalábbis úgy tűnik, mintha csak tegnap lett volna!

Alice ahhoz már nem vette a fáradságot, hogy a hosszúra nyúlt nosztalgiázást meghallgassa arról, hogy apja miként emlékszik azokra az időre, amikor David mentora volt. Akik átlépték a Grange Roadon álló keskeny, magas ház küszöbét, egytől egyig a Peter Mobberley szívéhez legközelebb álló, legtehetségesebb diákok voltak. És apja fejében valóban azok lehettek, de az igazsághoz hozzátartozik, hogy Peter, bár barátságos és nagylelkű volt, természeténél fogva kissé feledékeny is.

– Megkínálhatom egy csésze teával, Mr. James? – kérdezte szokásos udvariassággal Alice, mint mindig, amikor a diákok betoppantak hozzájuk, de ezúttal meglepte az a kellemes bizsergés, ami David James mogyoróbarna szemébe nézve végigfutott a testén.

– Csak abban az esetben, ha nem okozok túl nagy gondot vele – udvariaskodott David, ahogy mindenki más, de úgy tűnt, hogy ő tényleg válaszra vár.

– Természetesen nem – vágta rá Alice. – Felteszem forrni a vizet.

– És szólítson Davidnek, kérem – tette hozzá, amikor Alice már távolodott, s a lány megtorpant kissé. – A Mr. Jamesről mindig az apám jut eszembe.

– Jöjjön, jöjjön! – vezette be Alice apja Davidet a dolgozószobába, mely kétségkívül a legotthonosabb és légkényelmesebb helyiség volt a házban.

Alice a konyhába sietett, hogy elkészítse a teát. Néhány friss, ropogós scone-t helyezett a tálcára, mellé vajat és feketeribizli-lekvárt, amit Mrs. Chesney, a házvezetőnő hozott aznap reggel. Levette a kötényt, kezet mosott, és megigazította a frizuráját. Még az orcáját is megcsípte, hogy életet leheljen belé, s legyen egy kis színe, bár erre aligha volt szükség, mert David James miatt egyébként is eléggé izgatottnak érezte magát.

Arra gondolt, hogy vajon tényleg járt-e már náluk David James. Egy ilyen kedves arc biztosan megmaradna az emlékezetében, gondolta, de nem így történt. Azon törte a fejét, vajon mennyi idős lehet: úgy saccolta, hogy nem lehet több huszonöt-huszonhatnál. Alice tizenkilenc volt, ami azt jelentené, hogy tizenkettő lehetett, amikor David a főiskolára járt.

A vízforraló kanna éles fütyülő hangot adott, és Alice sietve kitöltötte a teát.

Ostobaság azt találgatni, hogy David James milyen idős! Nem számít, hiszen csak beugrott hozzánk, és valószínűleg soha többé nem látjuk egymást.

Amikor azonban a dolgozószobában felszolgálta a teát, és David mosolyogva pillantott rá, ismét úrrá lett rajta az izgatottság. Olyan szép volt a mosolya, őszinte és közvetlen. Alice, maga sem tudta, miért, de bizalomgerjesztőnek találta a mosolyát.

Alice édesapja szokás szerint az ütött-kopott karosszékben ült a kandalló előtt, és a várakozás izgalmában összedörzsölte a tenyerét, ám David felpattant, és elvette tőle a nehéz tálcát, ami elégedettséggel töltötte el a lányt, de zavarában hirtelen azt sem tudta, hogy mit kezdjen a hirtelen felszabadult kezével, ezért a ruha redőibe dugta.

– Szóval, merre tevékenykedsz most, fiam? – kérdezte Peter. Alice közben elkezdte kitölteni a teát.

– Nem tudom, emlékszik-e rá, de én Keswickből származom, fentről, a tavak vidékéről – válaszolta David, és noha Peter bólintott, Alice kételkedett benne, hogy apja emlékezne rá. Legtöbbször még azt sem tudta, hova tette a pipáját. – Penrithben végeztem káplánként – folytatta David –, és most egy kis tengerparti faluban, Goswellben szolgálok lelkészként.

– Goswell – ismételte Peter hangosan, és bólintott hozzá, ám Alice tudta, hogy sosem hallott a helyről azelőtt. – Nagyszerű!

– Tényleg az – válaszolta David, majd Alice nagy meglepetésére felé fordult, és ismét elmosolyodott. – Csinos kis falu közvetlenül a tengerparton. Bár egy kissé szeles.

– Zavaró a szél? – kérdezte Alice, miközben átnyújtotta Davidnek a csészét. A hangja még a saját fülének is gyerekesen vékonynak tűnt és túl magasan szólt, ezért hirtelen a teáskanna felé fordította a tekintetét.

– Szeretek begubózva üldögélni a nappaliban a kanapén, miközben odabent ropog a tűz és kint tombol a szél – válaszolta David. Alice nevetést hallott a hangjában, és ez nagyon imponált neki. – Igazán otthonos érzés!

– El tudom képzelni – mondta Alice. Otthonosan hangzott, valóban. Vagy talán otthonosabban, mint ahogy az édesapja házának barátságtalan nappalijában érezte magát. A kandallót sosem gyújtották be, így a szoba mindig jéghideg volt, és a sötét, nehéz függönyöket napközben is behúzva tartották, hogy a bútorok ne fakuljanak ki a napsugárzástól.

A konyha és a dolgozószoba volt a két legkényelmesebb helyiség az egész házban, és Alice mindig az előbbiben töltötte minden idejét, ahová a magas, keskeny ablakokon át beszűrődött a zöldes árnyalatú fény, mert borostyán borította a falat és a párkányt.

– De azt már kevésbé élvezem, amikor szélviharban kell átsétálnom a plébánia tanácsülésére – tette hozzá David. Alice kénytelen volt a szemébe nézni, és azt látta, hogy a férfi tekintetéből sugárzik a pajkosság. Érezte, hogy elpirul, és megint elfordította a fejét.

– Hagylak beszélgetni titeket – morogta Alice az orra alatt, miközben átnyújtotta édesapjának a csésze teát. Nem igazán akarta elhagyni a szobát, de tudta, hogy a maradásra sincs oka. Édesapja kedvelte a volt diákjaival való találkozásokat és eszmecseréket.

Peter egy kézmozdulattal megköszönte az udvariasságot, és egyben el is bocsátotta a lányát, David pedig újabb mosollyal jutalmazta. Vidám lehet az alaptermészete, állapította meg magában Alice. Az édesapja is kedves ember volt, de annyira lekötötték a könyvek és a szaklapok, hogy nem nézett Alice szemébe, miközben hozzá beszélt, és a mosolygás sem volt jellemző rá.

Akárhogy is, gondolta Alice, David és az édesapja jót beszélgetnek, aztán David továbbáll, folytatja útját a szeles Goswellbe, és soha többé nem látják egymást.

Alice csalódott volt kissé, ettől pedig elszégyellte magát, hiszen alig ismerte a férfit. Csak megtetszett neki a vidám mosoly, semmi egyéb nem történt.

Alaposan meglepődött, amikor David egy órával később bekukkantott a konyhába. Alice ijedtében felugrott a székről, és sietve a tömörfenyő asztalra dobott kötény alá rejtette a meglehetősen ostoba romantikus regényt, amit éppen olvasott.

– Sajnálom, hogy megijesztettem – mondta David. – Csak szólni akartam, hogy az édesapja volt olyan kedves, és meginvitált vacsorára, én pedig örömmel elfogadtam a meghívást – mondta, s felhúzta a szemöldökét, mert szemlátomást észlelte Alice riadalmát. – Gondolom, ez sokkal több vesződséggel jár, mint a teakészítés.

– Ó, nem erről van szó – nyögte ki Alice, és igyekezett dadogás nélkül közölni a mondandóját. Kissé megigazította az asztalon heverő kötényt, hogy jobban elrejtse a könyv kínosan rikító borítóját. – Csak egy fél adag vadhúsos pite van itthon, amit Mrs. Chesney hozott, és az sem olyan jó – magyarázta, s közben úgy érezte, mintha az arca lángra lobbant volna. Micsoda dolog ilyesmit közölni a vacsoravendéggel! Most már bizonyára nem kíván itt maradni. Pedig Alice hirtelen rádöbbent, hogy nagyon szeretné.

– Nos – vetette oda David könnyedén –, semmi baj, még jó, hogy szeretem a hideg vadhúsos pitét!

Alice zavartan felnevetett.

– Tényleg? – kérdezte. – Az lehetetlen! Nincs ember a földön, aki szeretné a hideg vadhúsos pitét. Zsíros, és ehetetlen.

– Nekem a kedvencem – válaszolta David komolyan, majd belépett a konyhába, és körülnézett. – Miben segíthetek?

– Arra semmi szükség…

– …de én szeretnék! – vágott közbe David magabiztosan. – Látom, hogy van egy zsák krumpli. Esetleg kifőzzük a pite mellé? Egész jól megy a hámozás.

Alice döbbenten rázta a fejét. Még egyetlen látogató sem merészkedett a konyhába, és soha nem fordult elő, hogy valaki felajánlotta volna a segítségét. Nem is tudta, hogy elképedjen vagy örüljön neki, mindenesetre furcsa érzés volt.

– Engedje meg, kérem! – mondta David, és Alice nem is értette, hogy eddig miért ellenkezett. Lelki szemei előtt megjelent, ahogy Daviddel nevetgélve krumplit hámoznak a mosogató előtt, és tetszetős jelenet volt, noha némiképp szokatlan.

– Ha ragaszkodik hozzá – egyezett bele Alice, és közben elindult, hogy a fiókból kivegyen a férfi számára egy kést. – Általában Mrs. Chesney főz ránk – tette hozzá. – De hétvégén nem szokott jönni, ezért van itthon csak pite épp.

– Egy fél – javította ki David vidáman. – Gondolom, ön ette meg tegnap este a másik felét.

Alice bólintott.

– Nagyon szeretek sütni, de attól tartok, még nem sok mindent tudok elkészíteni – mondta Alice, mert úgy érezte, hogy magyarázattal tartozik azért, hogy tizenkilenc éves korára csak kenyérsütésből és scone-készítésből áll a repertoárja, meg egy valamirevaló tortát is összerak ugyan, ám egy tisztességes vacsora elkészítése már meghaladja a képességeit. Persze, ha az édesanyja tovább lett volna köztük, biztosan megtanította volna a főzés tudományára. Talán mostanra gyakorlott háziasszonnyá vált volna, és nem csak azokat a tevékenységeket végezte volna újra és újra, amiket egyébként kedvelt: mégpedig a sütést és az ezüst tisztítását. Nem tudott vasalni, sem varrni, és sokkal jobban szeretett olvasni, mint bármi mást. Egy szó, mint száz: nem tartotta magát a háziasszonyok gyöngyének.

Nem mintha arra vágyott volna – magyarázkodott magában gyorsan –, hogy feleség vagy háziasszony legyen. Egyáltalán nem! De a tekintete közben oldalra siklott, David felé, és arra gondolt, milyen jó, hogy végre nincs egyedül a konyhában.

A kellemes együtt töltött este után, miután elfogyasztották a hideg vadhúsos pitét és a főtt burgonyát, és David még a mosogatásba is besegített, a lány egyáltalán nem számított rá, hogy valaha viszontlátja őt. Alice úgy gondolta, hogy David hazamegy a kedves kis falujába, és csak az ég tudja, visszatér-e valaha Cambridge-be.

De amint a régi kőmedence előtt álldogáltak a konyhában, és David az utolsó tányért törölgette, a férfi hirtelen felé fordult, és meglepően komoly arckifejezéssel feltette a kérdést:

– Szeretném újra látni. Lehetséges?

Alice zavarában először csak értetlenül bámult rá. Tizenkilenc év alatt még egyszer sem fordult elő, hogy egy fiú – pláne felnőtt férfi – találkozót kért volna tőle. Alice tökéletesen kielégítő, de a legkevésbé sem inspiráló oktatásban részesült egy leányiskolában, a The Perse School of Girlsben, és azóta – többé-kevésbé – vezette az édesapja háztartását. Még ha szerette volna, akkor sem folytathatta volna a tanulmányait a főiskolán, mert a jegyei ahhoz nem voltak elég jók. Mivel nem volt égető szüksége a pénzre, a munkakeresésnek neki sem állt, ellentétben néhány osztálytársnőjével, akik egy irodában vagy boltban helyezkedtek el az iskola után. Abban a pillanatban, amikor David komoly arckifejezéssel a szemébe nézett, Alice rájött, hogy az elmúlt három évet tulajdonképpen várakozással töltötte. Valamire várt. Talán épp erre…

– Igen – válaszolta, és érezte, hogy a válasz legalább olyan őszintén hangzik, mint amilyen tekintettel David nézett rá. – Igen, lehetséges.

Másnap David csónakázni vitte a Cam folyóra, és Alice gyereklánynak érezte magát, nem pedig érett felnőtt nőnek. David kissé ügyetlenül hajtotta a csónakot, és Alice a vízbe dugta az ujját, miközben az egyetem kertjének virágzó nárciszait és krókuszait nézte.

Aztán teáztak a King Streeten, és David alaposan kikérdezte. Kérte, hogy meséljen az életéről, megkérdezte, hogy melyik volt a kedvenc tantárgya az iskolában, vagy milyen könyvek kötik le a figyelmét. Alice félénken válaszolt, mert David mindvégig figyelmesen szegezte rá barátságos tekintetét, ami miatt nehéz volt egyszerre fejben tartani a kérdést és kigondolni a válaszát.

Gyerekesnek érezte magát, amikor bevallotta, hogy nem szereti a lehangoló regényeket, sem a rímtelen verseket, és alig fordul elő, hogy moziba menne, mert túl hangosnak találja a vetítést.

– De a rajzórát szerettem – mondta reményteljesen, mert szeretett volna valami figyelemre méltó és érdemes eseményről beszámolni. – Harmadikban kiérdemeltem a „legütemesebben fejlődő diák” címét.

Mintha nem ez lett volna a leggyerekesebb, legnevetségesebb dolog, amit magáról mondhatott. Elpirulva nézett a morzsákkal teli tányérra, mire David elnevette magát.

– Attól tartok, hogy a képzőművészethez nekem semmi tehetségem. Csak pálcikaembert tudok rajzolni.

– Én olyan… – nézett fel hirtelen, és gyorsan pislogni kezdett – …butácskának tűnhetek az ön szemében – vallotta be töredelmesen, amivel Davidet alaposan meglepte, Alice nagy örömére.

– Butácskának? Ez volna a legutolsó dolog, amire önnel kapcsolatban gondolnék.

Alice nem igazán értett egyet vele.

– Nehezen tudom elhinni. Nem vagyok sem komoly, sem túl okos, sőt a gondolkodás sem az erősségem. Ami a komoly dolgokat illeti, úgy értem. Nekem olyan fajsúlyos gondolatok nem járnak a fejemben, mint édesapámnak.

David mosolygott, és gyengéden megérintette a hátát. Csak az ujjbegyével, de Alice így is bizsergést érzett, mintha egy méhecske szállt volna a bőrére, csak sokkal kellemesebb volt, mint egy csípés.

– Túl sok időt töltött az édesapjával – mondta. – Nekem is van éppen elég komolyság az életemben, és nagyon tetszik, hogy örömét leli az élet apró dolgaiban, Alice, és hogy a gondolatait nem rejti véka alá. Csodás, hogy minden kiül az arcára!

– Tényleg? – kérdezte rémülten Alice, és az arcához kapott, David pedig felnevetett.

– Na jó, talán nem minden. De higgye el nekem, én nagyon élvezem az önnel töltött időt, Alice – mondta, s elfordította a tekintetét. Alice most már teljesen biztos volt benne, hogy David arckifejezése nem tükrözi a gondolatvilágát, legalábbis ő nem tudott olvasni belőle. Tulajdonképpen azt sem tudta megállapítani, hogy bízhat-e benne egyáltalán. – Nagyon is – tette hozzá halkan, és a hangja őszintének tűnt, amitől Alice újabb örömcsípést érzett.

Ezután David mesélt a gyerekkoráról – egy Keswick melletti farmon nőtt fel –, majd a teológiai főiskolán töltött évekről. Említést tett a nővéréről, bizonyos Rose-ról, aki tüdőgyulladásban halt meg, amikor David tizenhét éves volt, s azt is megemlítette, hogy Alice mosolya kicsit emlékezteti az övére. Természetesen Goswellt is szóba hozta, és Alice nagyon szerette hallgatni, ahogy a faluról mesélt, a hullámzó tengerről, a drámai dombokról és a kis faluról, természetesen, melynek meredek, kacskaringós főutcája van, az egyik végén templommal, közvetlenül mellette pedig a paplakkal.

– Hatalmas, ódon ház – áradozott David. – Az a fajta, ahova az ember fél tucat gyereket képzel – tette hozzá, és ezúttal első ízben David arca lett rákvörös, mire Alice is fülig pirult, és zavarában gyorsan belekortyolt a forró teába, amitől meg a nyelvét égette meg.

Később hazasétáltak a tavaszi napsütésben, és David vett egy zacskó mentacukrot, amit megosztott vele. Egy alkalommal egyszerre nyúltak a papírzacskóba, és az ujjaik súrolták egymást. Alice úgy kapta ki a kezét, mintha parázs égetné, és ismételten elpirult, mire David csak mosolygott, és bekapott egy cukorkát. Ezután Alice gondosan ügyelt rá, hogy csak akkor nyúljon a zacskóba, ha David már kivette a kezét.

David az ajtóban közölte, hogy a házba már nem jön be, amitől Alice kissé csalódott volt, ugyanakkor örült neki, hogy vele tölthette az egész délutánt.

– Holnap a tizenegyes vonattal megyek vissza Goswellbe – tájékoztatta David, és Alice úgy érezte, hogy a szíve menten megáll. Próbált nyugalmat sugározni, de nem sikerülhetett olyan jól, mert David halkan felnevetve hozzátette: – Bárcsak ne kéne!

– Bárcsak! – suttogta Alice, és képtelen volt David szemébe nézni közben.

– Most már tegeződhetnénk. Írhatok neked? – kérdezte David, és Alice villámgyorsan bólintott egyet. – És lehetséges – folytatta kissé bizonytalankodva –, hogy úgy tekints majd azokra a levelekre, mint valami fontosra? Nem úgy értem, hogy önmagában nagy jelentősége lenne, csak azt akartam jelezni, hogy igaz, mély érzésekről tanúskodnának – mondta elpirulva, miközben ezt a furcsa kis beszédet megtartotta, és Alice-nek beletelt pár másodpercbe, mire megértette, hogy mire gondol.

– Igen – suttogta Alice. – Majd úgy olvasom.

– Rendben – mosolygott rá David, és Alice tudta, hogy eljött a búcsú ideje. Felé nyújtotta a kezét, és legnagyobb meglepetésére David elkapta, majd az ajkához emelte. – Ősszel visszatérek Cambridge-be – mondta. – Meglátogathatlak?

Alice válaszul bólintott, és a bőre még mindig bizsergett a kézfején, ahol David ajka az imént hozzáért.

– Akkor a viszontlátásra, Alice, búcsút mondok, de csak egy kis időre – suttogta, majd elengedte a kezét. Megfordult, és lassan elsétált a Grange Roadon.

{1} A scone az angolok édeskés pogácsája, amit általában lekvárral és clotted creammel (tejszínhabszerű krém) kínálnak.