Keresd a szerző novelláit:

https://alomgyar.hu/kategoria/novellak

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Meghasadt valóság, 2018

Nyomodban, 2019

Kettőnk titka (Függőség I.), 2019

Kettőnk bűne (Függőség II.), 2020

Mennem kell (bővített kiadás), 2020

Mögötted!, 2020

Nőiségnapló (társszerző: Sienna Cole), 2021

Festménybe zárt lelkek, 2021

Harmónianapló (társszerző: Konkoly Zsófia), 2022

Kisujjeskü (Egyezség 1.), 2022

Vérszerződés (Egyezség 2.), 2023

© Ludányi Bettina, 2024

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2024

Minden jog fenntartva!

A borítót tervezte: Fehér Zsanett

Szerkesztette: Bartók Flóra

Korrektúra: Drabon Zoltánné

Tördelés: Dubecz Adrienn

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2024

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu • www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-615-6067-51-7

„A látszat sok mindent elfedhet,
de sosem maradhat rejtve örökké.”

MARGARET ATWOOD

AZ ESET ÉJJELE

– Nem kapott fenyegető leveleket?{1}

A nyomozó felpillant rám a jegyzeteiből. A szürke, színtelen szeme ellenére a tekintete nyugalmat áraszt. Velem szemben ül a hideg fénnyel megvilágított, egyhangú kihallgatószobában. A szürke falak látványa didergésre késztet, pedig már a zakóját is odaadta. Nem én kértem. Magától tette, amikor meglátta, hogy reszketek.

A levegőben kávéillat terjeng, ami az ajtó alatti résen szökik be, ahogy a rohanó léptek fel-felharsanó zaja és a pergős szóváltások ricsaja is. Pedig hajnal van. Szinte az egész város alszik még ilyenkor.

– Nem – felelem. A hangom reszelős, mintha dohányfüstöt lélegeztem volna. – Néhány e-mail jött rosszmájú megjegyzésekkel vagy előrevetített jövőképekkel, de semmi több.

A férfi homloka ráncba szalad.

– Előrevetített jövőkép? Mire gondol? – kéri, hogy ezt fejtsem ki bővebben.

Ujjbegyeimmel megdörzsölöm a homlokomat. Azóta fáj a fejem, hogy behoztak ide. Két órája ülök ebben a lehangoló helyiségben.

– Van, aki szerint a műsorom inkább árt, mint használ. – Beszéd közben ólomnehéznek érzem az ajkamat. Nemcsak azért, mert fáj szembesülni azzal, hogy egyesek mennyire félreértik ezt a kezdeményezést, hanem azért is, mert mostanra nagyon elfáradtam. – És hogy egyszer majd valaki beperel minket. Ilyesmik.

Ismét felsercen a toll, ahogy a papírhoz ér. Megrettenek, hogy hamarosan a fél rendőrőrs az én levelezéseimet fogja olvasni. Van jó pár intim üzenetváltás köztem és a műsorban szereplő nők között.

Lehunyom a szememet, hogy kizárjam az erős fényeket. Hátha a fejem lüktetése némiképp alábbhagy. Ám amint elsötétül körülöttem minden, egy különös érzés szeretne utat törni magának a torkomban. A kiszolgáltatottság. Áldozat vagyok, mégis elkövetőnek érzem magam.

– Inkább árt, mint használ? – kérdez vissza a férfi.

Rápillantok, és bólintok. Ő azonban nem elégszik meg ennyivel. Ahelyett, hogy ismét a papír fölé hajolna, engem szuggerál. Várja, hogy ezt is kifejtsem.

– Feltép sebeket – szólalok meg. Zavar, ahogy rám néz. Egy nyuszi vagyok a reflektorfényben. – Bemocskol másokat. Van, aki szerint egyoldalú, pedig az elkövető szemszöge is fontos.

A torkom összeszorul, ahogy ez a mondat elhagyja a számat. Sikítani tudnék, amikor valaki a tetteseket kezdi védeni. Csak egyvalaki számít: az áldozat.

– Hm… – reagál a nyomozó, és megvakarja az állát. A helyiségben úgy megtelepszik a csend, hogy még a körme sercenése a borostán is hangosnak hat. – Mit tud elmondani az e-mailekről?

Kérdőn meredek rá.

– Semmit – felelem. – Sima e-mailek voltak.

Mit akar ezzel? Nem értem.

– Valós névvel küldték őket? Volt profilkép? Aláírás? Netán furcsa címekről érkeztek az üzenetek, mint kiscica512@valami? – sorolja a kérdéseket. – A küldő a személyazonosságával együtt vállalta a véleményét, vagy elrejtőzött valami mögé?

– Volt ilyen is, olyan is – mondom neki. – Egyszer épp egy híres építész hölgy oktatott ki e-mailben arról, mennyire képmutató a műsor. Úgy vélte, az egész megrendezett, és az áldozatnak kikiáltott nők történetei csupán hazugságok. A saját személyes elégedetlenségüket és keserűségüket adják mások szájába. Jó pár hónapja volt, erre az egy sorra mégis tisztán emlékszem.

– Ezeken az e-maileken kívül – ránt vissza a nyomozó a jelenbe – soha nem küldtek akár postán, akár online más felületen gyanús üzeneteket? Netán egy olyan közösségi profilról, amit épp akkor regisztráltak? Vagy névtelen levelek nyomtatott formában, újságkivágásokkal?

Előbb az övé, most az én homlokom szalad ráncba.

– Nem.

Nem tudom magamban tartani a kérdést, hogy ez mégis miért fontos. És amúgy… tényleg küldenek még nyomtatott vagy újságokból kivágott szavakból álló leveleket? A nyomozó határozottan bólint, a szeméből túl sok mindent nem tudok kiolvasni. Arról kezd beszélni, hogy az elkövetők rendkívül találékonyak a céljaik elérését illetően.

– Tudja, a zaklatás…

– Zaklatás? – szakítom félbe hisztérikusan. – De hiszen… fojtogatott.

A nyomozó felsóhajt.

– A zaklatás sokféle formát ölthet, aminek része a fizikai bántalmazás is. Előfordul, hogy az áldozatot kezdetben csak megfigyeli egy illető. A nyomában van, követi mindenhová, majd elkezdi felhívni magára a figyelmet például üzenetekkel.

Legszívesebben a fülemre tapasztanám a tenyeremet, mint egy kislány, aki a zengő ég mély dübörgése elől igyekszik megszökni. A történtek árnyai ugyanúgy körbevesznek, mint a gyermeket az ég haragos hangjai. Egyszerűen nincs hová rejtőzni előle.

– Ha a támadó és bizonyos e-mailek küldője azonos, akkor zaklatásról van szó – teszi még hozzá.

– Semmi ilyesmi nem tűnt fel – felelem elkeseredetten. Haza akarok menni! – És nem kaptam olyan üzeneteket sem, amikről beszél. Az e-mailek voltak, és ennyi. Azok is elszórtan, nem egymás után. És amúgy is ritkán.

– Rendben – hagyja rám.

A toll újra táncolni kezd a papíron, amint a nyomozó ezt is lejegyzi. Korábban azt mondta, hogy a társa is hamarosan csatlakozik hozzánk. Ám a nőnek se híre, se hamva.

– Mondott még önnek valamit a férfi? – dől hátra a székében. Bal könyöke az asztalon, két ujját megtámasztja az arca bal oldalán. A toll zavaró táncba kezd a jobb keze mutató- és középső ujja között.

Egy részem megkönnyebbül, hogy végre túlléptünk az e-maileken, egy másik viszont legszívesebben elmenekülne a kihallgatás folytatása elől. Nem akarok a férfira gondolni! Mégis… azonnal az ajkamra szöknek a szavak. Most megfizetsz! A hangja mély volt, enyhén fojtott, magyarázom a nyomozónak. Mintha világgá akarta volna üvölteni azt a néhány szót, ami elhagyta a száját, viszont igyekezett visszafogni magát. Bár látszólag senki nem volt az utcán. Sőt… Rohadt nagy szerencsém volt, hogy belefutottam abba a rendőrautóba.

– Illetve mintha beszélt volna, míg… – A nyakamra mutatok, mert képtelen vagyok kimondani. Az emlékkép azonnal meg is jelenik lelki szemeim előtt. – Igen, határozottan mondott még valamit.

– Emlékszik, mi volt az? – jön az újabb kérdés.

Az emlékképben ragadok. A férfi úgy tornyosul fölém, mint a horrorfilmek rémalakjai. Rettegek, hogy nem tudom, mi történik velem a következő pillanatban. Nem volt joga elvenni a kontrollt a saját életem fölött.

Megvonom a vállamat.

– Sajnos nem – horgasztom le a fejemet.

– Semmi gond.

A keze ott volt a torkomon. Minden erőmmel azon voltam, hogy kiszabaduljak valahogy.

– Podcastes picsának hívott – pillantok fel a nyomozó szemébe –, ezért szerintem a műsor beszélgetéseiben lesznek a válaszok.

Elegem van az estéből, a kérdésekből és ezekből a falakból is. Nagyon szeretném már lemosni magamról a történteket, a párnámba temetkezni, és… sírni vagy aludni, vagy bármit…

– Miért ilyen biztos benne? – szólal meg a nyomozó. A beszélgetés folyamán most először tűnik tárgyilagosnak és távolságtartónak.

– Tessék?

– Lehet, hogy az elkövető a műsorból ismeri, vagy azzal azonosítja. Erre utal a megszólítás. Ugyanakkor miért gondolja, hogy a beszélgetések fognak elvezetni hozzá? Miért biztos benne?

Mély levegőt veszek az orromon, majd ott is fújom ki. Jólesik érezni, ahogy az egész felsőtestem tágul, majd elernyed. A hátam enyhén tiltakozik. Már nem tudom eldönteni, hogy a sok ülés vagy a történtek miatt. Annyira fáradt vagyok, hogy nincs is kedvem válaszolni. Miért faggat még mindig? Ahelyett azonban, hogy hangosan is feltenném a kérdést, ami a nyelvemre tolult, egyszerűen csak annyit mondok:

– Ha meghallgatja őket, maga is biztos lesz.

AZ ESET ELŐTT

A lány mindössze huszonkettő. Farmert és tornacipőt visel egy hosszú ujjú, vékony felsővel. A lenge anyag táncol körülötte, jóval nagyobb, mint amekkora a mérete. Mintha el akarna bújni a világ elől ebben a zsákra emlékeztető pulóverféleségben. A haja lófarokban, sminket pedig nem visel. A barátjával érkezett, ami meglehetősen furcsa. Mármint… általában egyedül szoktak jönni. Ő viszont remegve kapaszkodik a srácba.

Az irodámban ülünk a Rouge női magazin szerkesztőségében. Egymás mellett foglaltak helyet a kanapén. Én a fotelt választottam velük szemben. Most előredőlök, a fülem mögé igazítok egy barna tincset, és igyekszem a lehető legbársonyosabb hangszínt megütni.

– Biztos vagy ebben? – kérdezem finoman.

A fiú a barátnőjére néz. Nem ösztönzően, inkább kíváncsian. Ő sokkal összeszedettebbnek és magabiztosabbnak tűnik, mint a lány. Nem tudom, mennyivel lehet idősebb nála, a csuklóján ékeskedő óra viszont elárulja társadalmi helyzetét. Jobb anyagi körülmények közül származhat, mint a kedvese.

A lány alig észrevehetően bólint.

– Őszintén… nem úgy tűnik – mondom halvány mosollyal az ajkamon. Még van lehetősége visszalépni. Igazából az adás felvétele után is lesz. Még a publikálás után is dönthet úgy, hogy inkább szedjük le a tartalmat. Ebből soha nem csináltunk problémát. Számunkra a szabad akarat az első. Mindenki önszántából jön el hozzánk. Azért, mert célja van.

– Tudom – mondja, és lenéz remegő jobb kezére, ami az ölében pihen. A ballal még szorosabban kapaszkodik a párja karjába.

A fiú ezúttal rám néz. Találkozik a tekintetünk. Mintha egy pillanatra ő is elbizonytalanodott volna ebben az egészben. Ő ösztönözhette a lányt, hogy jöjjön? Netán csak felvetette? Beszélgettek róla, és biztosította, hogy mindenben támogatja? Ez az interjú csak akkor fog lezajlani, ha a lány kétséget kizáróan úgy dönt.

Összepréselem az ajkamat, és felállok a fotelból. Az asztalom mellett álló fiókos szekrényhez lépek, amin friss víz és poharak vannak. Elveszek egyet, hogy teletöltsem. Visszamegyek a fotelhoz, a cipőm sarkának kopogása megtölti az egész helyiséget. Átnyújtom a lánynak a pohár vizet. Megköszöni, és nagyot kortyol bele, de a srácot még ekkor sem engedi el.

Tudom, milyen nehéz ez. Emlékszem, hogy nekem még egy pszichológussal beszélni is komfortzónán túli élmény volt. Ő pedig arra készül, hogy megossza a történetét másokkal. Olyan nőkkel, akiket szintén értek hasonló atrocitások.

– Ugye tudod, hogy bármikor lemondhatod? – kérdezem, és visszaülök a fotelbe. Két alkaromat megtámasztom a térdemen, enyhén előrehajolva figyelem a lány arcát. Akár a párja ösztökélte, hogy eljöjjön, akár maga döntött így, tudnia kell, hogy van választása.

– Nem akarom – mondja valamivel határozottabban. Leteszi a poharat a közöttünk álló, fehér szélű üvegasztalra. – Elhatároztam.

Rendben. Legyen így.

Nagy vonalakban ismerem a történetét, mert megosztotta velem az e-mailben a jelentkezés során. Viszont abban is biztos vagyok, hogy a beszélgetés alatt fognak még csontvázak kihullani abból a bizonyos szekrényből.

– Meg akarok már békélni – teszi még hozzá. – Még nem sikerült. Mármint teljesen. Úgy érzem, valami hiányzik.

A legtöbb nő pontosan emiatt jön ide. Egyfajta lezárásnak tekintik ezt a lehetőséget. Persze olyanok is akadnak, akik mások szolgálata miatt jelentkeznek. A történetekben elképesztő erő van. Ezért szerettem volna elindítani ezt a podcastet. Többek között. Hiszen annyi szörnyűség történik velünk a mindennapokban. Főleg egy olyan nagyvárosban, mint Seattle. Sokaknak pedig nincs lehetőségük segítséget kérni. A család támogatására nem számíthatnak, a barátok nem értik meg őket, szakemberre pedig nem telik nekik. A szégyenről már nem is beszélve… Sokan vannak, akik vétkesnek érzik magukat, hiába történtek velük a szörnyűségek. Ezért inkább hallgatnak. Belenyugszanak abba, hogy egy egész életet kell leélniük a terheikkel. De ez nem igaz. Nem kell.

A Visszatérés Podcast lehetőséget ad nekik arra, hogy hangosan is kimondják azokat a gondolatokat, amelyek eddig csak a fejükben cikáztak. Tudom, mekkora bátorság kell ahhoz, hogy valaki kiálljon a nyilvánosság elé a történetével. Annak idején én is féltem megtenni, pedig név nélkül, egy blogon publikáltam a gondolataimat, a megéléseimet. Tízéves voltam, amikor egy véletlen baleset következtében elveszítettem az akkor tizenhat éves nővéremet. Nagyon nehéz időszak volt az egész család számára. Az idő sem hozott megnyugvást, ezért… írni kezdtem. Eközben megértettem, hogy nemcsak az szabadít fel, ha hangosan kimondunk vagy épp csendesen kiírunk magunkból valamit, hanem az is, ha rájövünk, hogy nem vagyunk egyedül. Az olvasó vagy épp a hallgató is épp annyira tud gyógyulni, mint aki kiáll, és vállalja az interjút.

– Ha készen állsz, kezdhetünk – szólalok meg ismét. Az egész délutánom szabad. Igyekszem ezeket a beszélgetéseket olyan napokra időzíteni, amikor nincs sok dolgom, vagy amikor tudok rugalmasabb lenni.

– Rendben. Belevághatunk.

Már nemcsak a szavai, a testbeszéde is erről árulkodik. Kihúzta magát, és végül elengedte a párja karját is. Halványan elmosolyodom, és felállok. Ők is ezt teszik. Kilépve a szerkesztőség központi helyiségébe, ahol az újságírók ülnek fura rendezetlenségben, egymástól elválasztott blokkokban, a stúdiószobába kísérem őket. Kifejezetten a podcast felvételéhez rendeztük be.

A lány szeretné, ha a párja is bent lenne. Természetesen erre is van lehetőség. A beszélgetés két egymással szemben álló fotelben történik, de a srác végig ott állhat mellette vagy mögötte, ahogy nekik kényelmes.

– Oké – sóhajtja, és leül a fotelbe.

Míg beállítom a technikát, a beszélgetés menetéről mondok néhány szót. Tulajdonképpen semmire nem kell odafigyelnie azon kívül, hogy elmondja a történetét. Én időnként belekérdezek a pontosítás érdekében, hogy a hallgatóknak is minden egyértelmű legyen, ugyanakkor bármikor dönthet úgy, hogy tartózkodik a válaszadástól.

– Kérted, hogy a neved ne szerepeljen, és a hangod is legyen eltorzítva.

A lány bólint. Átnyújtok neki egy mikrofont. Megkérem a srácot, hogy rögzítse a lány pulóverén. Az én hangom nem kap plusz színezetet, az övéről viszont gondoskodom. A kérése ugyanis nem egyedi. Eleve számítottunk rá, és mindenkinek biztosítjuk az anonimitást. Van, aki él vele, mások inkább vállalják magukat. Mindkettő rendben van. Tulajdonképpen sok minden függ a téma komolyságától is. Vettünk már fel nem egy megrendítő beszélgetést, illetve több szemfelnyitó újjászületésről szóló anyagot is.

– Oké – mondom én is, és leülök vele szemben. Előzetesen már bekészítettem két pohár vizet. Felhívom rá a figyelmét, hogy nyugodtan igyon a beszélgetés közben, illetve szünetet is tarthatunk. Mivel az anyag eleve meg lesz vágva, olyan dolgok is elhangozhatnak, amit ki akar ugyan mondani, de nem szeretné, ha szerepelne a felvételen. Az a fontos, hogy ezt mindig előre vagy utólag jelezze.

A vágást és a hangminőség korrigálását – ha szükséges – a hangtechnikus szokta csinálni, ettől eltekintve minden nálam fut össze. Ezt az anonimitást kérő alanyok miatt terveztük így. Sosem sorrendben tesszük ki a felvételeket, tehát még a kollégák sem tudják, kihez köthető az adott történet. Főleg, ha nincs név, és még a hang is el van torzítva. Mindemellett persze a szerkesztőség összes munkatársát titoktartási szerződés köti, amelyet megszegve komoly bírságra számíthatnak. Azon túl, hogy elveszítik a munkájukat, és rákerülnek arra a bizonyos feketelistára, amely miatt soha többé nem fogja őket alkalmazni senki. Legalábbis azon a szinten biztosan nem, ahol jelenleg dolgoznak.

– Akkor… elkezdhetjük? – tárom szét a tenyerem.

A lány sóhajt még egy nagyot, aztán bólint. Elindítom a felvételt, és felmondom rá az alapvető információkat, például az alany névtelenségét és a hangtorzítást.

– A velem szemben ülő nő – direkt nem a lány kifejezést használom – szintén egy megindító történettel érkezett hozzánk.

Vannak durvább sztorik bántalmazásokról, erőszakról, ugyanakkor verbális zaklatásról, szociális kirekesztésről, családi történetekről és traumákról is hallhatunk tapasztalatokat ezekben a beszélgetésekben. Mindemellett több nő osztja meg a gondolatait, a felismeréseit egy adott nehézség kapcsán, amit a saját bőrén tapasztalt meg, és képes volt felülkerekedni rajta.

– Megtennéd, hogy beavatod a hallgatókat? – kérdezem tőle. – Mi hozott ide hozzánk? Mi az a trauma, amit szeretnél már magad mögött hagyni?

Félelemmel teli szempár néz rám. Még egyetlen szó sem hagyta el a lány ajkát, a szeme máris nedves a könnyektől. Arra számítok, hogy el-elcsukló hangon kezd beszélni, ám amikor megszólal, elképesztően összeszedettnek tűnik.

– Minden hétéves koromban kezdődött…

Visszatérés Podcast
Részlet a 34. adás leiratából
(Megjegyzés: még nem publikált tartalom)

Az interjút készítette: Olivia Ellis

Az interjúalany: az alany kérésére névtelen

Felelős kiadó: Rouge Magazin

[…]

Interjúalany: Minden hétéves koromban kezdődött.{2} Jól emlékszem az első alkalomra. Anya éjszakás volt. A férje vigyázott rám. Ő… nemzett, de a történtek fényében képtelen vagyok apának hívni.

(rövid szünet)

Interjúalany: Bejött hozzám, miután lefeküdtem. Ez nem volt egyedi eset, mert mindig ezt tette. Olykor csak megnézte, alszom-e, majd lekapcsolta a kislámpát. Máskor megpuszilt és jó éjszakát kívánt, néha fogta a kezem lefekvéskor, vagy mesét olvasott. Ezt szerettem. Jól tudott mesélni.

(rövid szünet)

Interjúalany: Szóval ezúttal is bejött, és leült az ágyamra. Simogatni kezdte a karomat, ami a hasamon volt a takaró fölött. Ébren voltam, de úgy tettem, mintha aludnék. Arra már nem emlékszem, miért.

Olivia: Semmi baj. Nagyon jól csinálod. Érthető, hogy ennyi év után megfakulnak az emlékek. Hiszen ez egy több mint tízéves történet. Mi történt azután, hogy leült melléd az ágyra? Ezt esetleg el tudod mondani?

Interjúalany: Azt hiszem, megsimogatta az arcomat is. Mondott valami kedveset, de már nem tudom pontosan, mit. Aztán megéreztem, hogy ivott. Az orromat megcsapó alkoholszag tisztán él bennem. Anyával állandóan vitáztak a pia miatt, ő viszont mindig azt felelte, hogy sosem iszik meg egy-két üveg sörnél többet. Illetve mindig az után ivott, hogy mi már lefeküdtünk.

Olivia: Mikor tudatosult benned, hogy valami nem stimmel?

Interjúalany: Amikor benyúlt a paplan alá, és a pizsamámon keresztül a hasamra tette a kezét.

(rövid szünet)

Interjúalany: Nem tudtam, mire számítsak. Nem értettem, miért csinálja, mert azelőtt nem tett ilyesmit. Olyan… diszkomfortos volt. Furcsa. Meg sem mertem mozdulni, szinte levegőt is alig vettem. Ő közben a hasamat simogatta. Kedves gesztusnak tűnhet, én mégis féltem. Az értetlenség mellett ez az érzés volt a legerősebb bennem, ahogy fogalmaztál a kérdésedben, hogy… most valami nem stimmel. Csak ennyi volt meg. Viszont képtelen voltam megfogalmazni, hogy mi nem stimmel.

Olivia: Nehéz lehet most mindezt visszaidézni. Szeretnél egy kis szünetet tartani?

Interjúalany: Nem, köszönöm. Csak iszom.

Olivia: Rendben. Nyugodtan szólj, ha szükséged van valamire.

(rövid szünet)

Interjúalany: Szóval a keze… kezdett lejjebb csúszni. Megtalálta a pizsamafelsőm alját, és benyúlt a hasamhoz. A bőre forró volt, ahogy hozzám ért. Még mindig mereven feküdtem az ágyban, közben emlékszem, imádkoztam. Ez is tisztán él bennem. Azt akartam, hogy elmenjen, és legyen vége.

Olivia: Nagyon sajnálom, hogy mindezt át kellett élned. Még felnőttként is nehéz szembesülni egy ilyen jellegű zaklatással, gyermekként pedig pláne.

Interjúalany: Éreztem, ahogy az ujjaival benyúl a nadrágom és a bugyim alá. A keze határozottan indult volna még lejjebb, de ekkor felsikítottam és kiugrottam az ágyból. Sírni és kiabálni kezdtem. Meglepődött. Aztán hamar túladott a zavarán, és nekem esett. Azt kérdezgette, hogy mi bajom van. Állította, hogy ő mindössze el akart altatni, mert tudta, hogy még nem alszom, csak kamuzok. Annyira borzasztó volt…

(rövid szünet)

Interjúalany: Utána… nem tudom, mondott-e még valamit. Arra viszont emlékszem, hogy kiment a szobából. Szinte egész éjjel ébren voltam. Rettegtem, hogy visszajön. Amikor reggel anya hazaért, mindent azonnal elmondtam neki.

Olivia: Ő hogy fogadta? Amikor ilyen eset történik, jellemzően nem hisznek az áldozatnak. Sőt, a zaklató képes elhitetni nemcsak a zaklatottal, hanem még a környezetével is, hogy ő nem tett semmit, nem hibázott. Gyakran jönnek azzal, hogy a gyermek volt, aki elcsábította.

Interjúalany: Igen, tudom. Mármint akkor még nem tudtam, de felnőtt fejjel már tudom. Ezért vagyok nagyon hálás a mai napig az édesanyámnak. Össze voltam törve. Sírtam, remegtem, amikor elmeséltem neki. És ő azonnal hitt nekem. Kérdés és kérés nélkül. Egyrészt egy gyerek nem akad ki ennyire a semmitől. Valaminek történnie kellett, ez volt a logikus következtetés. Nyilván itt még szóba jöhet a félreértés, amivel a férje is takarózott. Én félreértettem, ő csak próbált elaltatni. Azt hazudta, hogy még mesét is olvasott. Ahogy mondtad, tényleg igyekezett kibújni a történtek alól. Az anyám viszont még aznap felhívta a rendőrséget. Emlékszem, valami olyasmit is mondott nekik, hogy kiszagolta… egyszerűen érezte, hogy valami nem stimmel, és nem hazudok. Nyilván ők is rákérdeztek arra, hogy nem arról van-e szó, hogy élénk a képzeletem, de az anyám kiállt mellettem.

Olivia: Végül bíróság elé került az ügy…

Interjúalany: Így van. Anya beavatta a családot, ami egyrészt nagyon ciki volt… másrészt viszont rengeteg támogatást kaptunk. El tudtunk költözni, ügyvédet fogadott, pszichológushoz jártam. Végül elítélték. Most is börtönben van. Nem kapott életfogytiglanit, viszont rengeteg kihágást követett el odabent, ami miatt szigorítottak a büntetésen. Ha így folytatja, nem hinném, hogy kiengedik.

Olivia: Anyukád egy hétköznapi hős. Jó azt hallani, hogy kiállt melletted, és megvédett.

Interjúalany: A mai napig hálás vagyok neki érte. A pszichológus is sokat segített, de anya támogatása jelentett akkor mindent.

Olivia: Úgy gondolom, hogy ez a történet nemcsak az áldozatoknak, hanem az édesanyáknak is egy üzenet, egy megerősítés. Azt esetleg el tudod mondani, milyen hatással volt mindez az életedre? Nem muszáj, ha úgy érzed, ez már sok lenne.

Interjúalany: Nem, semmi gond. El tudom mondani.

(rövid szünet)

Interjúalany: A legrosszabb a bizalomvesztés volt, és hogy sehol nem éreztem magam biztonságban. Mintha folyton a hátam mögé kellene néznem. Ez megnehezítette az iskolai éveimet, és utána a munkavállalást is. Csendessé és visszahúzódóvá váltam, ezt jelezte vissza a környezetem. Anya mesélte, én már nem emlékeztem rá, de volt, hogy az ablak előtt álltam. Úgy talált rám. Nem csináltam semmit, csak ott álltam, és az utcát figyeltem. Amikor megkérdezte, mit csinálok, valami olyasmit mondtam, hogy figyelem őt. Mármint… a férjét. Rettegtem attól, hogy újra ott lesz velünk.

(rövid szünet)

Interjúalany: A kapcsolataim is… hát nem volt túl sok. Amikor egy srác közeledett felém, folyton azt éreztem, hogy nem vagyok biztonságban. Rengeteg türelem kellett hozzám és kell a mai napig. Nem hittem volna, hogy lesz valaki, aki ezt tolerálja.

Olivia: Most viszont mondhatjuk, hogy boldog párkapcsolatban élsz, ugye?

Interjúalany: Igen.

Olivia: Ami jó dolog.

Interjúalany: Nagyon jó dolog, igen. Az eleje nehézkes volt. Nem tudtam hinni, bízni, folyton árnyakat láttam mindenhol. Tulajdonképpen menekültem előle, az intimitás elől. Féltem felvállalni az érzéseimet és a félelmeimet is. A történtekről már nem is beszélve. Ő azonban kitartó volt. Minden lépést úgy tettünk meg, ahogy az én komfortzónám engedte. Hihetetlenül hálás vagyok neki ezért. Minden pillanatban.

[…]

* Az Amerikai Egyesült Államokban egy kiskorú szexuális zaklatása vagy bántalmazása bűncselekménynek minősül. Szigorú büntetést von maga után, ám a mértéke egyrészt államonként változik, másrészt több tényezőtől is függ, mint az elkövető büntetlen vagy épp büntetett előélete, a bántalmazás súlyossága vagy az áldozat kora. Így az elkövető akár életfogytiglanit is kaphat.

[…]

AZ ESET ÉJJELE

– Ha meghallgatja őket, maga is biztos lesz. Némelyik, nos, elég… – keresem a megfelelő szót – mély… és megrázó. Ha van rá igény, gondoskodunk az anonimitásról. Viszont vannak olyan nők, akik vállalták a nevüket.

A nyomozó ujjaival megdörzsöli a szemét, majd végigsimít a borostáján. Ki tudja, mióta van már talpon. Piszok fáradt lehet.

– Az anonim történetek esetében lehetséges, hogy adott esetben az elkövető magára ismerjen? Ha végighallgatja a beszélgetést?

Megvonom a vállamat, majd – nehogy azt higgye, hogy ez az érdektelenség jele – inkább hozzáteszem:

– Szerintem… bármi lehetséges, igen.

Felhúzza a szemöldökét, ami ezúttal a hitetlenkedés jele. A tekintetében zavart és… ítéletet látok. Nem tudom, mire véljem.

– Nem gondoltak arra korábban – kezdi –, hogy ez a podcast túl kockázatos az alanyokra nézve? Főleg azokra, akik névvel vállalták az interjút?

A történetek nagy része meglehetősen általános. Túl sok mindenkivel eshet meg. Még akkor is ez a helyzet, ha olyan kemény témákat húzunk elő, mint a szexuális zaklatás. Ugyanakkor olyan kérdések is vannak, amelyek minden nőt vagy sokakat érintenek, mint a social media hatása vagy a testképzavar. Igen, vannak elképesztő történetek is, de nem mind ilyen. A podcast egyfajta görbe tükör a társadalom előtt. Megmutatja, hogy változtatni kell. Sőt, égető szükségünk van a változásra. Mindemellett nemcsak a traumafeldolgozásra való biztatás a célja, hanem a női erő mélyítése és az önelfogadás erősítése.

– Ezt értem – szakítja félbe a nyomozó a magyarázatomat –, viszont most itt ez a helyzet – mutat rám az asztal fölött. – Szóval… ott vannak azok, akik névvel vállalták. Ott az elkövetőnek, ha van, valószínűleg egyértelmű, hogy róla van szó. Aztán ott vannak az anonim alanyok. Bár egy-egy téma meglehetősen sok embert érint, el szoktak hangzani specifikus információk? Olyanok, amik viszont akárkire nem jellemzőek?

Mély levegőt veszek.

– Igen. Megesik.

Meggyőződéssel a szemében bólint. Nem tetszik az arckifejezése. Úgy érzem magam, mint akit rajtakaptak valami rosszaságon. Automatikusan bekapcsol az inger, hogy megvédjem magam ettől a férfitól.

– Értem a kezdeményezés mögött megbúvó szándékot – folytatja. Hiszem is, meg nem is a szavait. – Látom, mennyire nemes mindez. Azt is tudom, hogy ha minden új projekt esetén a kockázatokat vennénk számításba, nem sok látna napvilágot. Hiszen valamilyen szintű kockázat mindig van. És az ember nem úgy indít el valamit, hogy arra gondol, mit tesz, ha egyszer bűneset áldozata lesz.

De…?

– Most viszont történt valami, ami miatt nyomozás indul. És egy nyomozás során fel kell tenni olyan kérdéseket is, amelyekre nem szívesen válaszolunk.

– Értem – felelem csendesen.

Az ötlet megszületése idején nem gondoltam semmire. Egy dolog járt a fejemben: az áldozatok. Így kezdődött. Utána került kidolgozásra minden más. Viszont úgy vélem, a lélek hívása épp így működik. Először csak az érzés van meg, hogy valamit meg kell tenned. Úgy húz magához, mint a mágnes. A lelkesedés ott lüktet a mellkasodban, és egyszerűen tudod… ösztönösen, zsigerileg tudod, hogy ez egy jó irány lesz. Az intuíció nem tervez, nem fektet le szabályokat. Egyszerűen küldi az üzenetet, az utat, a lehetőséget. Minden más csak később ölt testet a fizikai sík kereteit figyelembe véve, logikus gondolatok mentén haladva.

A nők legtöbbször épp azért söprik le az asztalról az intuíciójukat, mert kezdetben még nem feltétlenül érkezik meg a hozzá tartozó logikus magyarázat, indok vagy út. A mai világ pedig túlságosan fejben él, és rögtön akarja a miértekre a választ. Ez azonban jellemzően csak később érkezik meg.

– A történetek között van olyan, ami évekkel vagy akár egy évtizeddel ezelőtti traumáról szól – kezdem kelletlenül. Úgy érzem, magyarázkodnom kell, pedig semmi erőm hozzá. – Az elkövetők közül sokan rács mögött vannak. Mindemellett néhány interjúalany olyan emberről mesél, aki már nincs az élők sorában, mint mondjuk az egyik szülője vagy egy egykori tanára. Volt olyan nő, aki egy intézményen belül elkövetett érzelmi bántalmazás áldozata volt. Ő is részletesen mesél a megéléseiről, viszont nevek nem hangzanak el. Senkit nem rágalmazunk.

A nyomozó felém biccent, majd lejegyez valamit a papírjára. Nem válaszol, és nem kommentálja a szavaimat. Ettől… furcsán érzem magam.

– Hol érem el ezeket a beszélgetéseket? – kérdezi inkább.

– A legegyszerűbben a keresőn keresztül. Elég beírnia, hogy Visszatérés Podcast.

Összehúzom magamon a zakóját, míg jegyzetel. Legszívesebben a fejemet is bebugyolálnám, hogy eltűnhessek a világ elől.

– Ki van még benne ebben a projektben? – hangzik el az újabb egyszerű, tárgyilagos kérdés.

– Csak hárman. Én, egy hangtechnikus és a tulajdonos, aki a magazin főszerkesztője is.

Nem akartuk, hogy emberek tolongjanak a nők körül, akik eljönnek hozzánk, ezért igyekeztünk minél kevesebb résztvevővel megoldani a projektet. Persze az interjúalanyok a szerkesztőségben találkoznak a munkatársainkkal, de senkivel nem kell beszélniük, és senkinek nem kell megnyílniuk sem. Online és élőben is csak velem konzultálnak, a felvételeket is én csinálom. A hangtechnikus, Anton Springer csak utólag néz rá, és finomít a minőségen, ha szükséges, illetve együtt elkészítjük a vágott verziót. A főszerkesztővel, Nina Stuarttal pedig összességében a projektről szoktunk konzultálni, az alanyokról jellemzően nem esik szó.

Ő egy meglehetősen karakán nő, a Rouge pedig nem egy hagyományos női magazin. Sokféle téma megjelenik a lapokon, Nina nem fél publikálni a komoly, olykor meglehetősen szélsőséges és megosztó tartalmakat sem. Nem tartja magát aktivistának, én mégis mindig úgy gondolok rá, mint egy szüfrazsettre. Sokat jótékonykodik a magazinnal kapcsolatos munkák mellett, és igyekszik változást hozni a világba. Nem véletlenül ment bele a podcastbe sem. Ugyanazok a célok vezérelnek minket, noha a megvalósítást máshogy képzeljük el. Én valamivel lágyabb személyiség vagyok, ő meg egy igazi harcos.

– Elnézést, hogy így teszem fel a kérdést – köszörüli meg a torkát –, de miért gondolták, hogy maga a legalkalmasabb ennek a projektnek a vezetésére?

Úgy látom, ez őszintén érdekli, nem csak a nyomozás miatt. És tulajdonképpen nem nála merül fel először ez a kérdés. Épp a korábban tárgyalt e-mailek egyikében is megfogalmazta már valaki az ezzel kapcsolatos bizonytalanságát.

– Pszichológusnak tanultam. A PhD-m nincs meg, szóval nem praktizálhatok, de bőven van gyakorlatom.

A nyomozó arcán meglepettség fut át.

– Fiatalnak tűnik mindehhez.

Az is vagyok. Jövőre töltöm a harmincat. Az alapdiploma és a mesterfokozat ideje alatt végig gyakornokoskodtam, később klinikai tapasztalatot is szereztem. Ekkor jöttem rá, hogy nem ilyen területen szeretnék dolgozni, inkább magánpraxist nyitnék. Persze ehhez is kell a doktori fokozat, amit elkezdtem ugyan, végül nem fejeztem be.

Épp válaszolni akarok, amikor újabb fájdalomhullám lüktet végig a fejemen. Érzem, ahogy a vonásaim egy pillanatra eltorzulnak, a számat is összepréselem. Mindez önkéntelen reakció a fájdalomra. A nyomozó nem hagyja szó nélkül.

– Szüksége van valamire?

– Csak a fejem fáj – mondom vontatottan.

– Beütötte?

Nemet intek. Nem kellemes, most mégis könnyebb, mint újra szóra nyitni a számat. Úgy vélem, a fáradtság van rám ilyen hatással. A történtek, a stressz, az éhség…

– Mit mondott az orvos? Hívtak önnek, igaz?

Két járőr hozott be az őrsre. Az egyikük próbált előkeríteni egy nyomozót, de mindenki terepen volt. Fel-alá rohangált, mint a mérgezett egér. Addig a társa hívott egy orvost, aki bemutatkozott ugyan, én azonban elfelejtettem a nevét. Egy helyiségbe kísért, ami jól felszereltnek tűnt laikus szemmel. Megmérte a vérnyomásomat, ellenőrizte a pupillámat, a reflexeimet, meghallgatta a tüdőmet, közben a tüneteimről kérdezősködött. A nyakamat is szemügyre vette, óvatosan végigtapogatta, és adott rá krémet.

– Sok pihenést javasolt.

Mintha tudna bárki is pihenni egy ilyen helyzetben.

A nyomozó telefonja megrezzen az asztalon elvonva ezzel a figyelmet a problémámról. Ő a kijelzőre pillant, majd feloldja a képernyőzárat. A rövid rezzenésből arra következtetek, hogy üzenetet kapott.

– Sajnálom, a társam nem fog tudni csatlakozni hozzánk – mondja a képernyőre meredve. Valamit bepötyög, aztán újra lezárja a készüléket. – Még egy helyszínen van, és ott is fog maradni egy ideig.

Elveszi a poharat az asztalról, a papírjai mellől, majd belekortyol a vizébe. Az ő pohara mindjárt kiürül, az enyém viszont továbbra is érintetlen.

– Rendben.

Így is elég nehéz összeszedettnek lenni. Nem akarok még egy embert magam mellé. Koncentrálok a nyomozóra, a kérdéseire, az emlékekre, amelyek alátámasztják ugyan a néhány órával ezelőtt történteket, én mégis nehezen hiszem el, és… koncentrálok arra is, hogy ne hulljak szét. Olyan érzés, mintha lenne bennem valami, ami próbál széttépni. Nem azért, mert a károkozás a célja, hanem egyszerűen utat akar törni magának. Szerintem a félelem az.

– Visszatérve az esetre. Azt mondta, hogy nem látta az elkövető arcát. Bármi ismertetőjegy, amin el tudunk indulni?

Amennyire barátságosnak tűnt az elején, mostanra annyira tárgyilagossá vált. Megértem, hogy túl akar lenni a kötelező körökön, de nem lehetne ezt máskor folytatni? Félek megkérdezni, így inkább beszélni kezdek:

– Amikor szembefordultam vele, mintha… – Ráncolom a homlokomat, ahogy próbálom felidézni az emléket. – Mintha a szája jobb sarkától egy picit beljebb lett volna egy heg.

Az ujjamat a számhoz emelem, hogy megmutathassam a pontos helyét. Tudom, ez nem túl sok. Ha az illető hagyja megnőni a borostáját, akkor talán nem is látszik. Anyajegyet, tetoválást, semmi mást nem láttam.

– Érzett-e esetleg egy meghatározó illatot?

Megköszörülöm a torkomat.

– Nem, én nem is tudom…

Újra behunyom a szememet. Így könnyebb befelé figyelni. Azt olvastam valahol, hogy a részletek is jobban eszünkbe juthatnak, ha kizárjuk a külvilágot, és csak az elménkre koncentrálunk. Nem erőszakosan, nem görcsösen, hanem megengedően. De… még így sem mindig megy rögtön. Vannak dolgok, amiknek egyszerűen idő kell.

Végül bosszúsan megrázom a fejemet.

– Sajnálom! – A hangom elcsuklik, beharapom a számat. Felnézek a nyomozóra, és már nem erőlködöm, hogy visszafojtsam a könnyeimet. – Én ma már… nem bírom… nem bírok többet – bukik ki belőlem.

A férfi együttérzően bólint, noha a tekintete elfelhősödik.

– Semmi baj.

Elsírom magam. Egyrészt megkönnyebbülök, hogy talán végre hazamehetek, másrészt érzem az újra feltörő pánikot. Mégis mi a fenét fogok én otthon kezdeni magammal?

– Ugye… – próbálom kicsikarni magamból a kérdést. – Nem gondolja, hogy… veszélyben lennék otthon?

A nyomozó néhány pillanatig az arcomat fürkészi. Talán azon gondolkodik, mit is feleljen erre a kérdésre? A légzésem felgyorsul minden egyes másodperccel, ami hallgatással telik.

– Hazaviszem, rendben? – szólal meg végül. A hangja most újra olyan barátságos és lágy, mint a kihallgatás elején. – Átfésülöm a lakását, és ha az erőforrásaink engedik, kirendelünk egy civil rendőrt a ház elé.

Összepréselem az ajkamat. A forró könnyek sebesen, egymást könnyedén utolérve folynak végig az arcomon.

– Köszönöm – motyogom hálásan.

AZ ESET ELŐTT

Mindig is lenyűgözött az örvények működése.{3} A víz áramlása felül erősebb, ám ahogy lefelé szűkül, úgy gyengül. Életmentő lehet a lélekjelenlét, amit akkor tanúsítunk, ha belekerülünk egybe. A legjobb, amit tehetünk, ha megvárjuk, hogy az örvény lehúzzon a meder aljára, mert onnan ki tudunk belőle szabadulni. Úgy tanítják – legalábbis abban a dokumentumfilmben, amit erről láttam, ezt mondták –, hogy leérve minden erőnket össze kell szedni, hogy el tudjunk rugaszkodni. Oldalra, tehát az örvényből kifelé és felfelé ki tudunk szabadulni ennek a különös erőnek a fogságából.

Sokszor éreztem azt, hogy a beszélgetések pontosan azt az erőt adják meg a nőknek, ami az elrugaszkodáshoz szükséges. Amikor túl régóta vagyunk benne egy érzelmi, traumatikus örvényben, azt hisszük, hogy nincs kiút. Ez azonban nem több, csupán egy illúzió. Mert kiút mindig van.

– Jó voltam? Rendben lesz így? – kérdezi a lány az interjút követően. A párja ismét rám pillant, a tekintetében ezúttal megkönnyebbülést látok. A szám sarka felfelé kunkorodik.

– Persze. Inkább azt mondd el, te hogy vagy most.

Az arca már nem gondterhelt. A szorongása mintha elmúlt volna, és a meggyötörtség sötét barázdái sem látszanak már. Furcsa ilyet mondani, hiszen még csak huszonkét éves, de mintha megfiatalodott volna a beszélgetés ideje alatt. Hihetetlen, hogy ki tud ülni a trauma a vonásainkra.

Óvatosan elmosolyodik. Visszafogottan, de már ott van az a mosoly.

– Sokkal jobban – mondja. – Megkönnyebbültem, hogy elmesélhettem.

– Annyira boldog vagyok!

Nem bírom visszafogni magam. Odalépek hozzá, és megölelem. Engedi, ő is átkarol. Jó érzés beleveszni ebbe az ölelésbe. Elragadnak az érzelmek, vissza kell fognom magam, nehogy sírni kezdjek. Imádom látni azt, amikor a nők megmutatják, mekkora erő lakozik bennük.

– Gratulálok, büszke lehetsz magadra! – dicsérem meg, amikor elengedem. – Felvállalni a történteket, beszélni róla még felnőtt, idősebb nőknek is kihívás.

– Jó érzés van bennem – feleli, és eligazít az arcából egy, a lófarkából elszabadult hajszálat. Esküszöm, még a szőke tincsei is fényesebben ragyognak. – Az egész élmény még nagyon intenzív, viszont felszabadító is egyben.

Olyan sok idő eltelt a történtek óta, mondja. Rengeteget dolgozott azon, hogy tovább tudjon lépni, és ez némiképp sikerült is. Mégis mintha egy része ott ragadt volna az egykori gyerekszobájában. Az interjú lehetővé tette, hogy képletesen visszautazzon oda, kézen fogja, és kivezesse onnan.

– Mintha – keresi a megfelelő szót – felébredt volna bennem egy erő, amit egykor elveszítettem. Köszönöm, hogy itt lehettem. Ez merőben más élmény volt, mint egy pszichológussal beszélni.

Ez annyira fantasztikus! Az ilyen pillanatokért és visszajelzésekért éri meg minden beletett munka és erőfeszítés. Szívesen és szeretettel csinálom, ám ilyenkor repes igazán a szívem és a lelkem.

– Köszönöm, hogy itt voltál!

Rengeteg visszajelzés jön nőktől, akik itt tették le végleg a terheiket. E-mailek, üzenetek a social media csatornákon, sőt még kézzel írott levelek is szoktak érkezni a szerkesztőségbe. Nina mindig odaadja ezeket, én pedig egy mappában gyűjtöm. Büszkeséget érzek, amikor egy újabb ékkő kerül be a többi közé.

– Az anyagot két hét múlva fogjuk publikálni. Érdemes figyelni a csatornát – kacsintok.

– Hálás vagyok – teszi össze a két tenyerét a mellkasa előtt. Még akkor is mosolyog, amikor kikísérem őket az épületből. Nem a főbejáraton, hanem hátul a parkoló felé. Megkönnyebbülve nézek utánuk. Remélem, felőle is hallok még. Ezzel a gondolattal és mérhetetlen hálával a szívemben sétálok vissza az irodámba. Már későre jár, jól elhúzódott a beszélgetés. A szerkesztőség fele rég hazament, a másik fele is szállingózik. Csak az olyan munkamániás egyedek maradtak, mint én. Ha jól láttam, még Nina irodájában is ég a villany.

– De ez így van jól – mondom alig hallhatóan magamnak, és megnyitom a céges levelezőrendszert. Van jó pár munkával kapcsolatos e-mail, amit el kellene olvasnom, de bevallom… semmi erőm hozzá. Majd holnap. Sokkal fontosabb az a cikk, aminek holnap van a leadási határideje, és még meg kell írnom a befejezést. Megígértem Ninának, hogy reggelre nála lesz.

Összefonom az ujjaimat, kifordítom a tenyeremet, előrenyújtózom, és kiropogtatom az ízületeimet.

– Na, lássuk!

Megmozgatom még a nyakamat, aztán írni kezdek.

– Úristen! – nyögök fel, amikor az órára téved a tekintetem. Este tizenegy múlt. Mi a szent szar? Hogy ment el így az idő? Te jó ég!

A cikket egy órája befejeztem, és el is küldtem. Jött még néhány gondolat, ötlet, amiket elkezdtem lejegyzetelni, és… most tértem magamhoz. Annyira belemerültem, hogy szinte minden megszűnt körülöttem.

Kikapcsolom a gépemet, és felállok az asztaltól. Az ég felé nyújtom a karomat, megmozgatom a hátamat, a derekamat. Teljesen elgémberedtem az üléstől. Most már ideje hazamenni. Magamra kanyarítom vékonyka kabátomat, a vállamra akasztom a táskát, és kilépek az irodából. Már minden csendes és üres. Odalent csak az éjszakai portás fogad a fejét ingatva.

– Tudom, tudom… – mondom neki szabadkozva. A szám sarkában egy kedves mosoly bujkál. – Már megint túlzásba vittem.

Az idős úr nagyon kedves, és sokat beszélgetünk. Mindig rám szól, hogy túlságosan sokat dolgozom, és vissza kellene már vennem. Általában azzal hozakodom elő, hogy még fiatal vagyok. Az aktív években kell történelmet írni. Ő pedig rá szokott kontrázni, hogy mostanra már inkább gyerekeknek kéne körülöttem rohangálniuk. Ezen mindig jót nevetek. Én meg az anyaság! Nem hinném, hogy valaha is szerepel majd egy mondatban. Persze… soha ne mondd, hogy soha.

Előhalászom a kulcsomat, és megnyomom az ajtónyitó gombot. Az autóm, egy sárga Smart Fortwo pittyenéssel jelzi, hogy most már beszállhatok. Szerencsére hamar otthon vagyok, és nemcsak azért, mert ilyenkor már alig van forgalom, hanem mert eleve közel lakom a szerkesztőséghez. Két éve költöztem erre a környékre, abban az időben, amikor megkaptam a munkát. Bizakodó voltam, és hittem abban, hogy ki fogom tudni fizetni a lakásomat.

A bérház előtt nincs szabad hely, ezért valamivel lejjebb, a főútról lekanyarodva, a sarkon túl állok meg. Leállítom a motort, és veszek egy mély levegőt. Pár másodpercig meredek magam elé, mielőtt kiszállnék. Lezárom az autómat, és lassú léptekkel indulok el a lakásom felé. Most érzem csak meg igazán, mennyire elfáradtam. A lábaim mintha ólomból lennének, a térdemig érő ruhát már legszívesebben letépném magamról. Kezd irritálni, hogy a testem vonalát követi, és jólesne már egy kellemesen illatos zuhany is.

– Mmm! – Egy pillanatra behunyom a szememet. A forró víz ölelésére gondolni is jó érzés. Főleg egy érzelmileg terhelt nap után.

Már csak néhány méterre van a sarok. Körbejáratom a tekintetemet, az utca teljesen üres. Megtorpanok egy pillanatra, és leveszem a vállamról a táskát, hogy belenyúlhassak. Ekkor érzem meg, hogy valaki áll mögöttem.

{1} A jelenethez illő zene: Fleurie – There’s a Ghost.

{2} A jelenethez illő zene: Aurora – Everything Matters.

{3} A jelenethez illő zene: Agnes Obel – Fuel To Fire.