ASZLÁNYI KÁROLY

SZÉLHÁMOSOK

REGÉNY

Olcsó eKönyvtár

Klasszikusok ekönyvben a legjobb áron

olcsoekonyvtar.hu

Tartalom

ELSŐ FEJEZET, amelyben két pesti szélhámos érkezik Sápvárra.

MÁSODIK FEJEZET, melyben világosság derül egy sötét tervre.

HARMADIK FEJEZET, amelyben egy levelet megírnak, de nem küldenek el.

NEGYEDIK FEJEZET, amelyben valami kiszivárog.

ÖTÖDIK FEJEZET, amelyben két szélhámosok mutatkoznak.

HATODIK FEJEZET, amelyben Jánost megkörnyékezik.

HETEDIK FEJEZET, amelyben János végig igazat mond.

NYOLCADIK FEJEZET, amelyben igen csavaros beszélgetésnek leszünk tanui.

KILENCEDIK FEJEZET, amelyben kellő szavakat keresünk a közhangulat jellemzésére.

TIZEDIK FEJEZET, amelyben pótlólag Bimbay Károly látogatását mondjuk el részletesen.

TIZENEGYEDIK FEJEZET, amelyben két hét igen hamar eltelik; mindenki türelmetlenül várja az ásatások megkezdését, csak a két szélhámos nem várja türelmetlenül.

TIZENKETTEDIK FEJEZET, amelyben Zénó tökéletesen összezavarja az ügyet; Bús Laci és Parajh Marci pedig élesen figyelik az eseményeket...

TIZENHARMADIK FEJEZET, amelyben mindenki puskát tart a kezében vadászaton; egy láthatatlan résztvevő azonban nyilat.

TIZENNEGYEDIK FEJEZET, amelyben megismerjük János elveit, de nem sokai érünk vele, mert mindjárt hűtlen lesz hozzájuk.

TIZENÖTÖDIK FEJEZET, amelyben mindenkit óriási meglepetés ér, kivéve Lukács Edét; a való igazság pedig elrejtőzik a szemek elől.

TIZENHATODIK FEJEZET, amelyet így is nevezhetünk: Sápvár diadala.

UTOLSÓ FEJEZET, amelyben mindkét szélhámos megtanulja, hogy könnyebb Sápvárra jönni, mint elmenni onnan.

Próbaválás

Az ideál

Szivesség

Téli les

A zöldkalapos

Üzenet kezdő haltenyésztőknek

Az első autó

SZÉLHÁMOSOK

ELSŐ FEJEZET,
amelyben két pesti szélhámos érkezik Sápvárra.

Amikor Flupánszky Tódor csapos megjelent az öntözőkannával, hogy a Fehér Bika terraszának virágait megöntözze: akkor mindenki tudta Sápvárott, hogy esti hat óra van.

Amikor ellenben özvegy Virág Samuné először rázta ki a porrongyot a bal második ablakon, akkor reggel hat órának kellett lenni.

Midőn a hordó-vizes ember megjelent, akkor délelőtt tíz óra volt a Főtéren. (Mert ott jelent meg.) És szárazság volt. (Mert olyankor jelent meg.)

Sok mindenből tudhatta hát a sápvári ember, hány az óra, csak épp az órájából nem, mert az rosszul járt.

Rosszul járt, amíg meg nem csináltatta Bonyavka órásnál. Attól kezdve még rosszabbul járt.

Bonyavka úgy javította az órát, hogy elsőbb szétszedte, aztán összerakta. Közben a korzóra figyelt félszemével, hogy ne unatkozzék. Azután egy órába néha két másikból is került bele alkatrész.

De ha a Nap a vármegyeház gombjára ért, akkor télen délután négy, nyáron este hét óra volt. Az bizonyos. A világegyetemet nem tudta szétszedni Bonyavka sem.

Befordult a Korzóra az idegen mótorkerékpár s jól megnézte mindenki, mert hogy idegen volt. Hány órakor volt ez? Nem lehetett tudni, hiszen először fordult elő. Csak a megszokott dolgok történnek megszokott időben.

A Fehér Bika előtt nagy berregés közepette megállt az idegen motorkerékpár s lecihelődött róla két idegen férfi porköpenyben. Az egyik elül ült, a másik hátul, de leszállván, úgy összekeveredtek, hogy a nézők már nem tudták, melyik ült elül és melyik hátul.

Aztán bementek a Fehér Bikába s két egyágyas szobát béreltek. Fel is mentek mindjárt s fürdővizet kértek.

Hogy az egyik szőke volt s a másik barna, mind a kettő magas és fiatal: ezt láthatta bárki, ha szeme volt. Már pedig a sápváriaknak olyan szemük volt, hogy a falon is átlátott. Különben hogyan tudnának egymásról mindent?

Dehát azt azért nem tudhatták, ki ez a két idegen, honnan jön s hova megy? Meddig marad Sápvárott?! Pedig ez izgatta az összeverődött nép kedélyét.

Nosza, Lukács Döncit addig szekirozták a leányok, amíg be nem ment a portáshoz s ki nem szedett belőle mindent.

Az egyiket Fehér Jánosnak hívják, a másikat dr. Kovács Zénónak. Az egyik régész, a másik ujságíró. Egy hétre kifizették a szobájukat.

- No, ha kifizették, akkor itt is maradnak egy hétig, - vélte Kecskéssy Szaniszló, a város legcsinosabb ifja.

- Pestiek - tette még hozzá Dönci. Ezzel tudásának kincstára ki is ürült.

Elég is volt ennyi. Régész és ujságíró! Vajjon mit keresnek Sápvárott?! Se régész, sem ujságíró nem járt még itt Pestről.

Kelemen Andrásnak, Sápvár volt nagy polgármesterének szobra áll ott a Főtér közepén, éppen szemben a Fehér Bikával. Az a szobor is majd hogy le nem szállt a talapzatáról, olyan kíváncsinak látszott.

Iszen vannak régi dolgok Sápvárott, volt itt egy Mátyás-kastély is, azt mondják, csakhogy nehéz megtalálni a helyét. De minek jött akkor újságíró is?!

Megírnivaló is akad (majdnem azt mondtam: a Hlavánszkyné esete, például... de nem szóltam semmit). De akkor minek jött a régész? Pedig hát itt volt mind a kettő.

S miért jöttek motorciklin, amikor vonaton is jöhettek volna?!

Reggel is jöhettek volna, de ők délután jöttek.

Félóra mulva róluk beszélt minden sápvári lakos, kivéve a súlyos betegeket és természetesen a siketnémákat. (Volt kettő.)

Csak vasárnap este láthat az ember olyan tömeget a Főtéren, amekkora e napon összegyűlt. Pedig hát hétfő volt. A babonásabbak azt mondták: ez a hét izgalmas lesz, mert izgalmasan indul.

Ám eltelt egy óra, kettő, leszállt az alkony s az idegenek nem jöttek elő.

Lukács Dönci bement a portáshoz, de az se tudott mit mondani. Már megfürödtek, fent vannak a szobáikban. Helyesebben mind a ketten az egyiknek szobájában vannak. Hogy melyiknek a szobájában vannak mind a ketten, azt e pillanatban nem tudná megmondani.

A sétálók türelmetlensége nőttön nőtt. Lukács Dönci, aki a leggazdagabb gyerek Sápvárott s egyben a legnagyobb fantáziával rendelkező aranyifjú, otthagyta a leányokat s két és félszer végigment a korzón.

Báró Ulánszkyné a kutyáját sétáltatta.

- Mi az a csődület ott, Dönci?!

- Két pesti ember érkezett motorkerékpáron, - felelte az aranyifjú, - az egyik egyetemi tanár, a másik főszerkesztő.

- Mit akarnak itten? - kérdezte a szépasszony.

Dönci körülnézett, nem hallja-e valaki?

- Azt hiszem, - súgta - ezek detektívek.

- Miből gondolja?

- Láttam az egyiket Pesten, mikor azt a banditát elcsíptem a Körúton. Talán olvasta a lapokban két év előtt. Kiütöttem a kezéből a revolverét. Fel is terjesztettek kitüntetésre. Jó színben van a kutyája.

- Drága! Úgy-e! Csöppi, ki ez? Mindig megismeri magát! Ki ez, Csöppi?! Na?!...

Csöppi nem tudta.

- Ez a Dönci bácsi! Csóváld szépen a farkadat!

Csöppi nem csóválta.

- Ma ballábbal kelt fel, - mondta a báróné, összeszorított ajakkal. - Nem tudom, mi van vele.

- Tán a tavasz, - mondta Dönci szellemesen.

Elsétáltak a Főtérre s ekkor a két idegen fiatalember már a terraszon ült és fagylaltozott. A nép ott hullámzott előttük fel és le a kocsiúton. A leányok gyors és félénk pillantásokat vetettek rájuk, a férfiak és asszonyok leplezetlenül bámulták őket. De Fehér és dr. Kovács urak egy cseppet sem zavartatták magukat.

Nagymennyiségű fagylalt elfogyasztása után cigarettára gyujtottak s egymás arcába fújták a füstöt; azzal az utolérhetetlen könnyedséggel, amelyet csak pestiektől lát az ember. Egyes fiatalemberek mindjárt megpróbálták utánozni ezt.

Így ültek ott, cigarettázva s így állt a tömeg ott, bámészkodva. Már pedig a tömeg összetétele igen kényes ízlést is kielégíthetett. Főispáni titkártól villanygyári igazgatóig mindenféle elem képviselve volt ottan.

E két fiatalember világvárosi fölénnyel tekintett el a tömeg feje fölött. Nem igen beszélgettek s csak nagynéha mondott egyik a másiknak valamit, akkor is olyannyira a fogaik közt szűrve a szót, hogy még Lukács Dönci sem tudta leolvasni ajkaikról, hogy mit mondanak. Időnként egy-egy futó pillantást vetettek az emberekre, majd, talán háromnegyed kilenc lehetett, tekintve, hogy a toronyóra hetet ütött, már pedig az köztudomás szerint egy és háromnegyed órát késik - a két fiatalember egymásra nézett, bólintott, fizetett, felállt s eltűnt a Fehér Bika kapualjában.

Feloszlott ezután a gyülekezet is. A sápvári korzó - nem helyet, hanem akciót értve ez alatt - rendes körülmények között nyolckor ér véget, - ezek azonban nem voltak rendes körülmények.

Az utcák rohamosan elnéptelenedtek. Az aranyifjúság hazament, megvacsorázott s csak tíz óra körül gyűlt össze ismét a Kaszinó különféle helyiségeiben.

Gyereksírás vezette be Sápvárott az éjszakát. A Bodza-utca környékén ilyenkor megszólaltak az emberek:

- Simeneczné üti a gyerekét.

És úgy is volt.

Háromnegyed tizenegykor Parajh Marcit hazavitték a Kaszinóból. Ez is egyike volt a természeti tüneményeknek Sápvárott, amelyeknek pontos bekövetkezésében nem volt okunk kételkedni.

Háromnegyed tizenkettőkor, - a toronyóra tizet ütött - kinyílott a Fehér Bika egyik elsőemeleti ablaka - igaz, hogy második emelet nem volt - s hangos beszélgetés hallatszott ki. Bus Laci éppen egy konflissal tárgyalt, de nem hallotta, miről beszélnek. Két idegen férfihang volt.

Innen kezdve aztán nem hallott semmit Bus Laci, mert becsapták az ablakot. Felült tehát a konflisra s kivitette magát a szőllőjébe, élénk fejtörések közepette. Vajjon ki lehetett ez a két idegen? A fene tudja.

Körülbelül hajnali háromkor vitték haza Kecskéssy Szanit. Ő bírta legtovább az italt, ez már természetéből következett. Szani az ország elismerten leglustább embere. Azt mondják, Mátyás király kedvenc lustájától származik. Szerette az italt, de nem a mámort, mert dülöngélni is lusta volt.

Lakatos Zsiga átlagban félnégyig muzsikált. Persze, ha nem akadt mulató vendég. Ha akadt, akkor nincs az a determinista, aki megjósolhatta volna, meddig. Zsiga messzeföldön híres cigány volt. Az a fajta, aki maga is mulat, ha alkalom van rá s szebben játszik, ha részeg, mint Hubermann, amikor józan. (Lehet, hogy italos állapotban ő is szebben játszana, mint Lakatos Zsiga.)

Minden éjjel folyik az a kártyaparti, amelyet öt évvel ezelőtt kezdett el Laszkovszky Péter és Nagy Bandi, az állatorvos.

Óriási tétbe megy ez a végtelenbe húzódó mérkőzés: aki a tizedik év végén nyerésben lesz, az írásban kijelenti, hogy fogalma sincs a pikétechnikáról; ez az írás pedig további tíz éven át ott fog függni a Kaszinó tábláján.

Ritka eset, hogy hajnali öt és hat között bármi nesz hallatsszék Sápvárott. Ezúttal Bus Lacit hozta vissza a konflis a szőllőjéből. Laci aludt a bakon, a kocsis aludt a hátsó ülésen; a ló beállt a standra s ott álltak reggeli piacig.

Sápvár nem a legnagyobb, de talán legnevezetesebb városa a Dunántúlnak. Nevezetes pedig történelmi multján kívül arról, hogy az ország minden embere sápvári eredetű, ha egy kicsit megkaparod. Ha Pesten beülsz egy sörcsarnokba, mérget vehetsz rá, hogy mögötted ketten Sápvárról beszélnek majd. Mátyás király, amikor Bécs ellen indult, tudvalevően megpihent Sápvárott. Büszkék is erre a sápváriak s emléktáblával jelölték meg azt az egyetlen helyet, ahol Mátyás királyunk bizonyosan nem pihenhetett meg, lévén ott hétszáz esztendeje süppedék, nádas, csak az utolsó tíz évben szárították ki s parcellázták...

Teljes csend csak fél hat körül volt tehát; ekkor már és még mindenki aludt Sápvárott, kivéve az éjjeli őrt a Suszter-féle fatelepen; az csak szundikált. Későnkelő város Sápvár; hegyekkel lévén körülvéve, a Nap is későbben ér el ide, mint egyebüvé.

Valószínű pedig, hogy ezen a reggelen különösképpen igyekezett. Nem hiszem ugyan, hogy olvasóim tömegében akadna csak egy is, ki nagyképűségre hajlamos, de még az az egy se tagadhatná le, hogy e napon Sápvár idegenforgalma kétszáz százalékkal emelkedett az előző naphoz képest.

MÁSODIK FEJEZET,
melyben világosság derül egy sötét tervre.

A reggeli napsugár vastag kévében ömlött az ablakon keresztül a szobába. A kévében miriád porszemecske táncolt s amint a szélhámosok egyike felült az ágyában, csodálkozva bámult erre a porláncra. Egészen olyan benyomást keltett benne a dolog, mintha a porszemeknek jókedve lenne. Ez, természetesen, szamárság, mert hiszen csak szerves lényekkel kapcsolatban beszélhet bármilyen kedvről az ember. Csakhogy Fehér úr álmos volt s kissé felületesen tért napirendre e kérdés felett.

Álmos kétféleképpen lehet az ember: vagy úgy, hogy reménytelenül innen van meg az alvás lehetőségén, vagy úgy, hogy túlságosan kivette részét belőle.

Fehér úr felkelt és rövid, vontatott előkészület után végigöntözte magát hideg vízzel s ettől egyszeriben mozgékonnyá és csaknem értelmessé vált.

Kiment a folyosóra s onnan bement a szomszéd szobába, ahol Kovács úr egy korábbi stádiumban lévén, az ágyában ült s a napsugár-kévére bámult, amelyben itt is miriád porszem táncolt.

- Mit gondolsz - kérdezte Fehér úr - meglátszik rajtunk, hogy szélhámosok vagyunk?

Kovács úr megdörzsölte a szemeit.

- Nem hiszem, hogy ilyen hamar meglátszana - felelte. - Kétségtelen, hogy kissé feltűnően túlzott érdeklődést keltettünk tegnap este. De ez talán emberi kvalitásainknak szólt.

Fehér úr legyintett.

- Erről megvan a véleményem. Kvalitásaink nem számítanak. Különben nem lennénk itt. Különben nem lennénk szélhámosok.

- Még nem is vagyunk - vélte dr. Kovács Zénó. - Nem vagyok túlságosan megbízható jogi érzékkel felruházva, de úgy hiszem, a tett elkövetéséig nem jár nekünk ez a titulus.

Fehér úr a fejét csóválta.

- Csak már látnám azt a tettet elkövetve - jegyezte meg.

Bizony, a mai világban a szélhámos helyzete sem könnyű. Mert mi volt a multban? A multban az volt, hogy a szélhámos egymaga állt szemben az egész, nagy, becsületes világgal. Senkisem tudta róla, hogy szélhámos, tehát megbíztak benne, míg ő mindenkiről tudta, hogy becsületes ember. A világ ki volt szolgáltatva egy-egy szélhámosnak.

Ma már más a helyzet. Egy-két becsületes ember él imitt-amott, ezek azonban nem érdekelhetik a szélhámost, mert szegények, mint a templom egere. A szélhámos legnehezebb feladata a mai világban az, hogy megállja a helyét a többi szélhámos között, hogy ne veszítse el azt is, amije van és ne bízzon meg olyan emberekben, akik méltatlanok a bizalmára.

Különösen vonatkozik mindez a történetünkben szereplő két szélhámos gentlemanra, akiknek semmiféle gyakorlata e szép szakmában pillanatnyilag nincsen.

Az elmult ősszel tízéves érettségi találkozójuk alkalmával találkoztak egy budai vendéglőben. Huszonhét fiú közül csak ketten jöttek el. Ez már így van. Négyen írtak, hogy nem tudnak szabadságot kapni, hatan azt írták, hogy nincs pénzük, heten nem írtak semmit, nyolcnak pedig ők nem tudtak írni, mert semmit sem hallottak felőlük.

Fehér úr mérnök volt, állás nélkül, Kovács dr. úr pedig kitűnő archaeológus, állás nélkül. A találkozóra eljött egy volt tanárjuk, redingotban és nyugállományban. Hárman ültek a vendéglőben órákon keresztül s mikor a tanár úr elment, kiderült, hogy odakint kifizette az ő számlájukat is. János akkor felvetette azt az ötletet, hogy szakítsanak eddigi felfogásukkal és kövessenek el valami szélhámosságot, ami jövedelmez.

A döntést mindenesetre tavaszra halasztották. Talán az a titkos remény élt bennük, hogy a tavasz ezúttal nem következik el, hanem a nyomorúságos tél után mindjárt ősz lesz, s akkor nem kell dönteniök. Mondjuk meg mindjárt az elején: a tavasz bekövetkezett. A kilátások, ha lehet, még jobban megfogyatkoztak, az öltönyök megkoptak, a kedélyek megsavanyodtak.

- Én, részemről elhatároztam magamat - jelentette ki egy napon Fehér úr. - Velem tartasz?

- Kétségtelen - felelte Kovács dr., akiben időnkint a régészek szórakozottságának első jelei mutatkoztak halványan, - kétségtelen, hogy veled tartok, bár nem egészen tudom, hogy hova, avagy miben, sőt miért?

- Van egy igen egyszerű tervem - mondta ekkor Fehér János, aki az utóbbi időben novellaírással foglalkozott s ez olyan irányban fejlesztette fantáziáját, amely irányban nincs megállás, - igen egyszerű terv. Elmegyünk egy vidékre, ahol begyöpösödött fejű nyárspolgárok laknak. Veszünk egy darab földet olcsón, elhitetjük velük, hogy valami kincset keresünk ott - s akkor eladjuk drágán.

Zénó felkiáltott:

- Óriási!

- Tetszik neked?

- Nagyon.

- Tehát velem jössz?

- Nem.

Ezúttal levette az orráról a pápaszemét s megtörölgette az üveget egy, apjától örökölt szarvasbőrdarabkával.

Nem, Kovács Zénó nem volt a gyakorlat embere. Karthágó romjai érdekelték és nem a pénz. (Bár, a pénz is érdekelte, ha elég régi volt.) A pápaszemtől eltekintve, igen csinos fiatalember volt s így megtörténhetett vele egyszer életében, hogy a sors egy fiatal leányzó oldalán elragadta s egyszer csak a margitszigeti romok között találta magát, egy padon. Bal tenyerét a padra fektette s a leányzó a maga részéről a jobb tenyerét fektette Zénó baltenyerébe. Így ültek ott órákon keresztül, Zénó a romokat nézte és magyarázott. Oly érdekes romok ezek s annyi mindent lehet róluk mondani. Leszállt az alkony és Zénó elérkezett az Árpádház történetéhez. Bal tenyere még mindig a padon feküdt, de bal tenyerében már nem feküdt semmi.

Ugyanígy sodorta el a sors Sápvárra, a sors, Fehér János személyében.

Csodálatosan alkalmatlan volt a szélhámos szerepére. De korunkban senkisem azt csinálja, amihez ért. Ezért oly szórakoztató az életünk ma s ezért volt oly unalmas akkor, amikor még boldogok voltunk. Ma tábornokok és politikusok írnak regényt, írók politizálnak és így tovább... Kovács Zénó dr. pedig szélhámos lett és - ezt is szögezzük le már előljáróban - soha az életben nem tett szemrehányást barátjának ezért.

Csakhamar mind a ketten felöltöztek s lementek a kávéházba, reggelizni. A kávéház nagy üvegfalán a következő még megmaradt betűk voltak olvashatók:

F HÉR BIK AFFÉE KÁV HÁZ

Ezúttal senki sem törődött velük. Tudni kell, hogy Sápvár délelőtt egészen más, mint délután. Délelőtt mindenki önmagával törődik, délután mindenki mással. Délelőtt mindenki önállóságra törekszik, hogy délután módjában álljon beleszólni a mások dolgaiba.

Egyetlen kivétel e szabály alól Kucsera szerkesztő úr. Egyrészt, mert minden időben egyaránt érdeklik őt a más emberek dolgai s a sajátjai is, - másrészt, mert sohasem lehet tudni, hogy délelőtt van-e nála, avagy éjfél.

- Fiatal barátaim! - üdvözölte őket Kucsera úr - én a Sápvár és Vidéke szerkesztője vagyok. Ha megengedik, leülök egy pillanatra, beszélnem kell önökkel.

Megengedték neki; s ezzel Kucsera úr tudtán kívül a Nagy Szélhámosság eszköze lett - és egyben áldozata. De hát ez, amint majd kiderül, nem ártott meg neki. Szép kis idők volnának ezek, ha már az újságírónak is megárthatna valami...

- Első kérdésem: - mondta - milyen célzattal jöttek Sápvárra?

Fehér úr megkavarta a kávéját, amelyről előzőleg már eltávolította a fölet. Föllel hozták a kávét, ez egyike volt a kisebb kellemetlenségeknek, amelyek már csak együtt járnak a szélhámos-élettel.

- Ne tegyen fel kérdéseket - mondta Fehér úr és átható pillantást vetett a barátjára - mert mi úgysem felelünk.

Kucsera úr szíve hirtelen és élesen megdobbant. Ha valaki nem felel a szerkesztő kérdéseire, akkor valami titkot rejteget. De aki egyenesen megmondja, hogy nem akar felelni: annak a füle mögött nagyon nagy titkok lehetnek!

Kucsera úr zsebrevágta a jegyzőkönyvét és töltőtollát. Elnéző mosollyal szemlélte a két idegent.

- Ezzel - mondta - felkeltették a kíváncsiságomat. Ebben a városban mindenki képes arra, hogy bárkiről bármit megtudjon.

Felállt s a kalapja után nyúlt.

- Azt hiszik, - mondta fínom mosollyal - hogy pont én nem vagyok képes!?...

János a jam után nyúlt, Zénó pedig a füstös falakat bámulta. Nyugalom és biztonság sugárzott róluk.

HARMADIK FEJEZET,
amelyben egy levelet megírnak, de nem küldenek el.

1.

Még egy darabig elüldögéltek a kávéházban s akkor Fehér János végigsimította szőke haját, sóhajtott és felkelvén, jelt adott a távozásra. A jelet dr. Kovács Zénónak adta, aki mint említettük, annyira vérbeli régész volt, hogy sohasem távozott valahonnan anélkül, hogy valaki erre jelet ne adott volna.

A kávéház előtti térre érvén, erősen sütött a nap, néhány járókelő megállt és rájuk bámult. A mótorbicikli ott állt a szálloda kapuja előtt. Meglehetősen régi tákolmány volt, csapjai, eresztékei, sőt váza is kopott és görbe és laza... Dr. Kovács Zénó ekkor meglátott egy levélszekrényt, amely a falon lógott, mint a levélszekrények általában s ez arra emlékeztette őt, hogy a zsebében egy levél van, amelyet be kellene dobni. Előhúzta a levelet s a levélre nézve, ismét az jutott eszébe, hogy jobb lesz azt a levelet el sem küldeni.

A levél tartalma a következő volt:

Édes Anyám!

Miután megígértem Magának, hogy minden héten beszámolok hogylétemről, ezen a héten is megteszem, bár nem szívesen. A modern élet tele van meglepő dolgokkal és Édes Anyám nem szereti a meglepő dolgokat. Közlöm tehát, hogy a multkori levelemmel egyidejű helyzethez képest meglehetősen javultak a kilátások. Ugyanis szélhámos lettem. Ne tessék felizgatni Magát ezen, Fehér Jani szerint ma ez a legokosabb, amit az ember tehet. Tetszik emlékezni rá, milyen praktikus gyerek volt mindig a Jani és Édes Anyám gyakran mondta, hogy csak hallgassak rá, ő sokkal életrevalóbb nálam. Nos, tehát rá hallgattam és így most mind a ketten szélhámosok lettünk. Nagyon kérem Édes Anyámat, ne mondja ezt el senkinek, mert Jani szerint ilyesmihez abszolút diszkréció kell. Valószínűleg a rendőrségre gondol, vagy mi. Szóval ne tessék a Pavlicseknének elmondani, mert tetszik tudni, milyen nő az! Szóval, ahogy Jani mondaná, levitte az Isten a dolgunkat. A diplomámmal nem mentem semmire, ez már így van és ha ez a dolog sikerül, akkor folytathatom kutatásaimat. Kétségtelen, hogy a rómaiaknak sok olyan településük volt a mai Dunántúl területén, amelyet még nem fedeztünk fel s amely a krónikák alapján fel sem fedezhető. De nem erről van szó. Hogy miben áll a szélhámosság, azt Jani jobban meg tudná magyarázni, ő olyan tisztán, szabatosan, világosan fejezi ki magát, gyakorlatiasan és mindenki számára érthetően. A helyzet az, hogy itt valami értéktelen területet meg fogunk olcsón venni - hogy miből, azt nem tudom, de a Jani tudja - és el fogjuk híresztelni róla, hogy Mátyás király kincsei vannak az illető területen elásva, mire az illető terület ára felmegy és sokkal drágábban lehet eladni, mint amennyiért vettük. Persze, ez nem szép dolog tőlünk, de hát ez a szélhámosság lényege. A kivitel mikéntjére vonatkozóan nem tudok Édes Anyámnak felvilágosítást adni, mert bár nekem is aktív részem van a szélhámosságban, én meglehetősen gyámoltalanul érzem magamat. Nekem semmit sem kell tennem, mondta a Jani, csak ha megkérdezik tőlem, hogy van-e kincs a kérdezett területen, akkor nekem határozott nemmel kell válaszolnom. Ez pszichológia. Jani azt mondja, ha mi mondjuk, hogy kincs van ott, akkor nem hiszik el. De ha titokzatos arccal tagadjuk, akkor biztosak lesznek benne. Meglehetősen bonyolult dolog az egész, éppen ezért nem szándékozom jobban belemélyedni. Megkaptam Édes Anyám utolsó levelét és vettem szerető figyelmeztetését a sálra vonatkozóan. Ígéretemhez képest sált minden lehető alkalommal viselek, azonban pillanatnyilag nyár van, sálam nincs, de azért legyen egészen nyugodt. Remélem, egészségileg rendben van, Pavlicseknét üdvözlöm, kezeit csókolja szerető fia:

Zénó.

2.

Mint mondottuk, a kávéház előtt átvillant agyán az a gondolat, - nem is gondolat, csak valami kényelmetlen feszengés - hogy egy anyának nem okoz okvetlenül nagy megkönnyebbülést, ha a fia szélhámos lett. Ezért összetépte a levelet.