Marknak, férjemnek és legjobb barátomnak,
akivel imádok együtt lenni.

1. fejezet

1970. szeptember 4., péntek

Mostanában nem írtam olyan gyakran, mert most már itt van Daniel, és nem kell annyit beszélgetnem veled, kedves naplóm. Igen, megcsaltalak! Ma nemcsak pontosan hat boldog, csodálatos hónapja vagyunk házasok Daniellel, de szeretném azt is följegyezni, hogy én, Jillian Croft, született Sylvia Moore, a Maine állambeli eldugott porfészekből, Jackmanből, szerepet kaptam egy Steve McQueen-filmben! Még egy mondatom is van benne: – Ez minden, uram? – Már meg is tanultam, mint láthatod.

Van egy ügynököm, és már annyi meghallgatáson veszek részt, hogy kezdem úgy érezni, minden időmet vagy egy repülőgépen, vagy Los Angelesben töltöm. Daniellel szeretjük New Yorkot, de Los Angeles a filmek fellegvára, és úgy döntöttem, hogy ott akarok karriert csinálni, aztán visszatérek a színpadra, ha már híres vagyok. Szóval költözünk! Daniel máris nézegeti a tanári állásokat a színitanodákban. Annyira ismert és sikeres, hogy tudom, kapkodni fognak érte. Talán az UCLA vagy a CalArts csap le rá. Szerintem saját drámastúdiót kellene nyitnia, de azt mondja, erre még nem áll készen.

Legközelebb, amikor Kaliforniába megyünk, házat keresünk, mégpedig Beverly Hillsben! Még mindig nem tudom elhinni. Daniel azt mondja, jobb, ha rögtön egy nagy házat veszünk, mert a New York-i lakásáért rengeteg pénzt fogunk kapni, amelyet mind ingatlanra kellene költenünk, hogy ne kelljen adót fizetni. Ő olyan okos.

És én annyira, de annyira izgatott vagyok! Írtam a szüleimnek, hogy elköltözöm, és hogy talán egyszer majd meglátogatom őket. Nem válaszoltak. Azt hiszem, nem is vártam tőlük. Mióta elszöktem, egy levelemre sem válaszoltak. Két év telt el azóta, és még mindig nem bocsátottak meg nekem, csak a testvérem. Néha fojtogat a fájdalom. Miféle anya képes kitörölni egy gyereket az életéből, mintha soha nem is létezett volna?

Ha lenne egy gyerekem, biztos vagyok benne, hogy meg akarnák ismerni. Nem tudom, hogyan fogom ezt valaha is megvalósítani torz, meddő testemmel, de a mindenható Istenre esküszöm, hogy egyszer majd megtalálom a módját. Kétségbeesetten szükségem van arra, hogy megadhassam a gyerekeimnek mindazt, amit az én anyám soha nem adott meg nekem.

Azt hiszem, mindannyian úgy éljük az életünket, hogy megpróbáljuk helyrehozni azt, ami rosszul sikerült a gyerekkorunkban.

Szeretettel:

Én

– Boldog születésnapot! – ismételte Eve a kék terítővel borított étkezőasztalnál, amelyet apjánál és mostohaanyjánál, a nyugdíjasházban ültek körül apja nyolcvanadik születésnapja alkalmából. Vagyis, ha pontosan számolt az ember, csak a huszadik alkalmából, mivel Daniel Braddock valóban nyolcan éve született, ám február 29-én. Eve két nővérével és mostohaanyjával poharat emelt a családfő tiszteletére.

– Köszönöm mindenkinek. – Szeretett zsarnokuk mostanra nagyrészt visszanyerte a súlyát, amelyet tavaly nyáron veszített, és beszédképessége is jelentősen javult, de az agyvérzés egyértelműen felgyorsította nála az öregedést. – Nem voltam biztos benne, hogy megérem.

Felesége, Lauren, aki most töltötte be a hatvanat, aprót kortyolt a pezsgőből. Még néhányszor megismételte a mozdulatot, aztán letette a poharat, és az este hátralévő részében hozzá sem nyúlt, arra hivatkozva, hogy az alkohol kihozza belőle az ördögöt. A személyiségét ismerve Eve legfeljebb egy kisebb ördögfiókára számított – olyasvalakire, aki nem mossa el az utolsó teáscsészét.

– Napról napra jobban vagy, Daniel. – Lauren megveregette férje hátát. – Még néhány hónap, és újra a régi önmagad leszel.

– Még néhány hónap, és még idősebb leszek. – A férfi felemelte a poharát, és az asztaltársaság felé biccentett. – Köszönöm, hogy eljöttetek, lányok. Jó újra együtt lenni.

– Éljen, éljen! – Olivia, a legidősebb gyermeke, rajongva mosolygott rá. A szokottnál soványabbnak tűnt, és fáradtnak látszott, bár az öltözéke és a sminkje szokás szerint kifogástalan volt. – Fogadok, hogy megéred a huszonegyedik születésnapodat. Azután már legálisan ihatsz.

– Már alig várom – kuncogott kedvesen az apja. – Rosalind, már vagy százszor meg akartam kérdezni: hogy van az udvarlód?

– Jól van. – Rosalind arca ragyogott, barna haját előnyös pixie-frizurában viselte, ami kiemelte szép szemét. Már nem festette a haját bizarr színekre, bár saját tervezésű ruhái még mindig tükrözték őrült életfelfogását. – Szobrokat mintáz rólam.

– Ugye ruhában? – Apjának sikerült fenyegető hangon feltennie a kérdést.

– Persze, apa – felelte a lány angyali mosollyal, szempilláját rebegtetve. – Soha, de soha nem engedném, hogy Bryn meztelenül lásson.

A kis társaság nevetésben tört ki. Rosalind mindig is erős volt, de úgy tűnt, hogy mióta tavaly ősszel megtalálta a szülőanyját, és megismerkedett Brynnel, sztoicizmusa ellenállhatatlan magabiztossággá alakult. Ezúttal az önmagát kolibrinek nevező lány volt a legnyugodtabb és legelégedettebb hármójuk közül.

– Nem az aggaszt, hogy ő lát meztelenül.

– Nagyon ízléses a munkája. – Rosalind megfogta apja asztalon nyugvó kezét. – A legrosszabb esetben is csak tizenkettes karika lesz rajta.

– Hmm. – Apja letette a poharát, és nyomatékosan Rosalindra mutatott. – Szeretném látni, hogy hozzámész. Anyád is helyeselné. Annyira szerette volna látni, hogy mind a hárman megállapodtok, gyerekeket szültök, és boldogok vagytok. Mindannyian annyi örömet szereztetek neki.

– Ez kedves. Köszönöm, apa. – Rosalind arca megfeszült, ahogy Oliviáé is, és Eve érezte, hogy az övé is. Nem sokkal apjuk agyvérzése után a Braddock nővérek rábukkantak egy dokumentumra, amelyből kiderült, hogy anyjuk, Jillian Croft, aki színésznőként a nőiség megtestesítője volt, teljes androgén-inszenzitivitással született, ami azt jelentette, hogy nem voltak nemzőszervei. Annak ellenére, hogy a családi fotóalbumok és a sztármagazinok három, nagyon is a nyilvánosság előtt zajló, de nyilvánvalóan hamis terhességet is dokumentáltak, egyiküknek sem lehetett ő a szülőanyja.

Tavaly ősszel Eve érdeklődéssel, majd megkönnyebbüléssel kísérte Rosalind bátor vállalkozását, hogy megtalálja szülőanyját, de még mindig nem vágyott arra, hogy ő is megkeresse a sajátját. Olivia a tagadásba menekült, és sem akkor, sem azóta nem volt hajlandó beszélni erről az egészről.

– Olivia! – Lauren különösen félénken nézett végig a társaságon, majd félrenézett, mintha nem bírná sokáig a szemkontaktust. – Hogy megy a műsor?

Eve megfeszült. Olivia nemrég bevallotta a nővéreinek, hogy bár a tévés főzőműsora eleinte vonzotta a nézőket, akik kíváncsiak voltak kedvenc filmsztárjuk csemetéjére, az utóbbi időben a nézettség úgy zuhant össze, mint egy félresikerült szuflé – hahaha.

– Tudod, azon gondolkodom, hogy újra színészkedni kezdek. – Jellemző módon Olivia nem mutatott sebezhetőséget az apja, és különösen Lauren előtt, akinek még mindig nem bocsátotta meg, hogy át merte venni imádott anyja helyét. – Az ügynököm háromféle szerepet ajánlott. Fiatal pasikra hajtó érett nő, vénlány és MILF.

– Mi az a MILF? – kérdezte Lauren.

Apjuk vigyorgott.

– Majd elmondom, ha idősebb leszel.

Olivia előrehajolt, így még az asztal túloldaláról is azt a benyomást keltette, mintha Lauren arcába nézne.

– Azt jelenti: deba…

– Debaba. – Eve kedvesen mosolygott a nővérére, akinek kollagénes ajka még mindig „sz” hangot formált.

Lauren rózsaszín arcára kiült a felháborodás.

– Ez borzalmas.

– Talán. – Olivia kiürítette pezsgőspoharát, és az üvegért nyúlt. – De harmincnyolc évesen ilyen szerepekre számíthatok.

– Hamarosan harminckilenc – javította ki Lauren.

– Ó, köszönöm. – Olivia megtöltötte a poharát, és nem nézett Lauren szemébe. – Mintha szükségem lenne emlékeztetőre.

– Most pedig emeljük poharunkat a hatvanadik életévedre, Lauren. – A békéltetés általában Rosalind feladata volt, de Eve úgy döntött, most magára vállalja.

– Amit a betegágyam mellett töltött, ahelyett, hogy elment volna a tervezett földközi-tengeri körutazásra. – Daniel senkire sem nézett. – Sokkal tartozom neked, Lauren.

– Csak annyival tartozol nekem, hogy visszanyered az erődet. – Lauren rajongva nézett a férjére. – A Földközi-tenger megvár.

– Nem te és anya mentetek el arra a hajóútra…

– Szóval Eve. – Rosalind nagyon bölcsen félbeszakította Olivia bajkeverési kísérletét. – Mi a helyzet a nagy építészprojekteddel Wisconsinban? Még mindig aktuális?

Eve érezte a szokásos adrenalinlöketet, mint mindig, amikor ez a téma szóba került. A lehetőség, hogy tervezhet egy házat – még ha csak kicsit is –, a diáktársai helyett egy valódi ügyféllel dolgozhat, majd láthatja, ahogy az elképzelése megvalósul, nem pedig egyszerűen osztályzatot kap rá, izgalmas volt. És lehengerlő. Mióta lediplomázott a Harvard School of Designon, és elkezdett dolgozni az Atkeson, Shifrin and Trim Architectsnél, tervezési munkája frusztráló módon szállodai fürdőszobákra és liftaknákra korlátozódott.

Kért még egy kis pezsgőt: tudta, hogy valószínűleg már eleget ivott, de nem volt kedve okosan cselekedni.

– Nem is tudom. Hetek óta nem hallottam róla semmit. Úgy tűnik, Shelley lebetegedett, és aztán…

– Aztán gondjai támadtak a projekt finanszírozásával. A bankok manapság olyan akadékoskodóak – mondta Lauren. Shelley Grainger közeli barátnője volt, még a Maine állambeli Machiasból, mindketten ott nőttek fel. – Személyesen akartam elmondani, Eve. Shelley néhány napja felhívott. Új kérelmet adott be, és úgy gondolja, hogy ezúttal megkapja a kölcsönt. Hamarosan jelentkezik nálam a további részletekkel.

– Tényleg? – Eve felvonta a szemöldökét, izgatott volt, de félt is, hogy ez a munka túl nagy falat számára. Shelley Graingernek hat hálószobás családi háza volt a Washington Islanden, a Door megyei félsziget csücskénél, amely úgy szúródik a Michigan-tóba, mint valami hatalmas szálka. Azt akarta, hogy Eve tervezzen egy vendégházat, ahová elmenekülhet, amikor a gyerekei családostul meglátogatják, és amikor a nagy házat nyaranta turistáknak adja bérbe, hogy kiegészítse nyugdíjasként jövedelmét. Ezenkívül az egyik barátja szeretett volna egy télikertet építtetni a saját házához.

Lauren tavaly ősszel említette először Eve-nek a munkát. Eve barátja, Mike nem igazán örült a gondolatnak, hogy a lány több hétre elutazik, hogy terveket készítsen, és Eve főnöke kétségkívül ugyanígy érzett volna. Eve-et izgatta a lehetőség, hogy valami érdemlegeset tervezhet, de nem volt biztos benne, hogy készen áll erre. Aztán úgy tűnt, Shelley szemmel láthatóan egyre halogatja a dolgot, és Eve így megkönnyebbülten félretehette a dilemmát.

Most, hogy az ajánlat újra terítéken volt, új bonyodalom jelentkezett. Pénteken közölték vele, hogy a közvetlen felettese távozik, és ezt a posztot két évvel korábban, amikor felvették, szinte megígérték neki. Ha elfogadja az előléptetést, nem lenne túl jó ötlet egyből egy hónap szabadságot kérnie, hogy elutazhasson.

– Ez nagyszerű lehetőség. – Apja újabb szelet tortát vágott magának, figyelmen kívül hagyva Lauren rosszalló pillantását. – Különösen egy kezdő számára.

Rosalind felhördült.

– Eve a középiskola óta különböző cégeknél dolgozik, és a Harvardon szerzett mesterdiplomát. Nem nevezném kezdőnek.

– De mit tervezett eddig? Eve kezdő. – Apjuk a középső lányára szegezte átható, barna szemét. Míg az anyjuk szavakkal és hangerővel fegyelmezte a gyerekeit, addig apjuknak elég volt ez a tekintet és a fenyegetés: „vagy különben”.

Lehet, hogy idősebb volt és gyengébb, de még mindig ő volt Daniel Braddock.

– Kihívás lenne – ismerte el Eve.

– De a kihívás jó. Te szereted a kihívásokat – mondta Olivia, felé mutatva. – Azóta, hogy lediplomáztál, ott ragadtál annál a cégnél, ahol mosdókat és vécéket hozol rendbe.

– Ez igaz. – Eve a süteményével játszadozott, szíve furcsán dobogott. Babonából nem beszélt senkinek az előléptetésről. Olivia úgysem értené meg a félelmeit, hogy alkalmatlan. Idősebb nővére sohasem szorongott. Ha elhatározta, hogy csinál valamit, voilá, azonnal úgy gondolta, hogy képes rá. Eve nem örökölt ilyenfajta magabiztosságot, bárki is hozta a világra. Tett ugyan előrelépéseket félénkségének legyőzésében, de ez állandó küzdelmébe került.

– Nos, kora tavasszal semmi sem lehet jobb, mint Észak-Wisconsin, nem? – mondta az apja hamis wisconsini akcentussal, kissé szarkasztikusan. – Mindenki beleveti magát a jéghorgászatba, vagy mit is csinálnak ott. Sajtot esznek.

– És kolbászt – jelentette be Olivia. – És hasét.

– Mi az a hasé? – Rosalind vágott magának egy harmadik, leheletvékony szelet tortát.

– A hasé húsos-zöldséges pite. Angliából származik, Cornwallból. Azért találták ki, hogy a bányászok állva is megebédelhessenek.

– Köszönöm, Miss Élelmiszer-lexikon – felelte Eve.

– Szívesen. – Olivia kedvesen rámosolygott. – A pacalpörköltről is meséljek?

– Inkább ne.

– És a halpástétomról?

Eve elfintorodott.

– Ki eszik ilyesmit?

– Hú, Olivia, nagyon rajta vagy a témán – mondta Rosalind.

– Csak a munkámat végzem, madame. – Olivia felemelte az üveget. – Ki kér még pezsgőt? Apa?

– Azt hiszem, eleget ivott.

– Szerinted elvitte a cica a nyelvemet? – torkollta le Daniel a feleségét. – Kérek még, Olivia.

Lauren megrázta a fejét, arcán az tükröződött: „én feladom”.

– Még elalszol az asztalnál.

– Dehogyis! Ez a születésnapom, és jól akarom érezni magamat. – Dacosan tartotta a poharát. Olivia töltött neki egy rendes adagot.

Tíz perccel később Daniel már a süteménye maradványai fölött horkolt, és fel kellett ébreszteni, hogy lefeküdjön az ágyába. A lányok még egyszer boldog születésnapot kívántak neki, aztán amíg Lauren gondoskodott a férjéről, a nővérek csevegve és nevetgélve összetakarítottak. De amikor az utolsó edényt is berakták a mosogatógépbe, és az utolsó pezsgőspoharat is elmosták és megszárították, Eve még távolról sem volt kész arra, hogy véget érjen az este. Pedig a család legintrovertáltabb tagjaként általában ő volt az első, aki visszavonult.

– Ez annyira jó volt – mondta Rosalind.

– Még kilenc óra sincs. – Eve megtörölte a kezét. – Nem akartok meginni valamit a Marlintini’sben? Akár egy kávét?

– Dehogynem. – Olivia lekapta kezéről a gumikesztyűt, amely a manikűrjét védte. – De ne kávé legyen! Los Angelesben még csak hat óra van. Most indul a buli.

– Rosalind? – Eve reménykedve vonta fel a szemöldökét.

– Benne vagyok. A kávéban. – Rosalind kinyújtotta a kezét. – És ide a kocsikulcsot.

Felkerekedtek, és hamar megtették a rövid utat: a maine-i Blue Hillben nem voltak nagy távolságok. Olivia panaszkodott a hideg időjárásra, pedig a valódi probléma az volt, hogy nem téli kabátot viselt. Eve még csak nem is gúnyolódott rajta, csak annyit mondott neki, hogy kapcsolja fel a fűtést a kocsiban.

Behajtottak az étterem parkolójába, amelyet nyírfákból és örökzöldekből álló erdő vett körül. Ilyen erdők borították az állam nagy részét. Amikor kiléptek a fagyos levegőre, Olivia megdörzsölte a karját, majd kitárta, mintha magához akarná ölelni a tájat.

– Ezt nézzétek! Mindenütt fák. Amíg vissza nem jövök keletre, fel sem tűnik, mennyire unom a barna dombokat, a szárazságot és a pálmákat! Itt minden olyan zöld. Még ebben az abszolút borzalmas évszakban is.

– Tősgyökeres kaliforniai lettél. Gyakrabban kellene eljönnöd hozzánk. – Eve maga is meglepődött, de komolyan gondolta. Ezen a látogatáson feltűnően jól kijöttek Oliviával. Karácsonykor a családi összejövetelen mások is jelen voltak, és az eredmény mindig meglehetősen katasztrofális volt. Rosalind barátja, Bryn azonnal az apjuk kedvence lett, de Olivia férje, Derek, és Eve barátja, Mike sosem került közel Danielhez, akinek így egyikükhöz sem volt egyetlen kedves szava sem.

Ezért Derek és Mike sem tudott túlságosan kedves lenni.

Így az ünnep alatt mindenki borzasztóan feszült volt, utána pedig kimerült.

Ezért a férfiak ezen a hétvégén inkább otthon maradtak.

– Bárcsak többet jöhetnék. Néha sajnálom, hogy eladtuk a Candlewood Point-i házat. – Olivia boldogan forgott körbe-körbe. – Imádom ezt az államot!

– Mit imádsz valójában? – Eve elvigyorodott nővére bolondozásán, amely egyáltalán nem volt jellemző rá. – Maine-t vagy a pezsgőt?

Olivia rámordult, kezét csípőre tette.

– Ez annyira…

– Verseny az ajtóig! – Rosalind elindult az étterem felé.

Eve sprintelve követte, hosszabb lábaival éppen akkor előzve meg izmos testvérét, amikor elérték az elöl fehér ablakok sora által megvilágított alacsony, barna épület bejárati ajtaját. Zihálva fordultak hátra, és látták, hogy Olivia eszelősen kacag hátul a kocsinál, és ugrándozva próbálja levenni magas sarkúját, amely szemmel láthatóan nem akar lejönni a lábáról.

Eve átkarolta Rosalind nyakát.

– Nézz rá! Tiszta bolond.

Rosalind felsóhajtott.

– Aggódom érte. Túlságosan sovány. Szerintem van valami baja.

– Én is aggódom. De te is tudod, milyen: amíg teljesen össze nem omlik, nem ismeri be, hogy segítségre van szüksége.

– Pont mint anya. Gyakorlatilag egyformák.

– Ha nem tudnám biztosan, hogy Jillian nem lehet a szülőanyánk…

Csöndben nézték, ahogy Olivia végre leveszi a cipőjét, és gyors léptekkel indul feléjük harisnyában.

– Ez vér ciki. Mindig én szoktam nyerni.

– Minden Manolo Blahnik hibája. – Eve megdörzsölte vacogó nővére csontos hátát. – A te döntésed, te fizetsz érte.

– Nem is keveset, ha Manolo cipőről van szó. – Rosalind kinyitotta az ajtót, és beterelte őket.

A zsúfolt bárban sikerült elfoglalniuk egy asztalt, amely éppen akkor szabadult fel. Olivia egy pohár pinot noirt, Rosalind pedig koffeinmentes kávét és egy pohár vizet rendelt. Eve tétovázott, majd egy pohár csapolt Sam Adams mellett döntött. Nem lett volna szüksége több alkoholra, de nem érdekelte, izgatott volt. Talán a lehetséges előléptetés miatt. Talán a wisconsini lehetőség miatt. Vagy talán csak jól érezte magát a nővéreivel. Az utóbbi időben otthon, Bostonban, nem volt jó a hangulat.

– Úgy tűnik, apa jól van. – Rosalind letekerte rózsaszín-lila sálját, és körülnézett a bárban. – Még jobban, mint karácsonykor.

Eve bólintott. Még mindig feldúlt volt az apjuknál végbement változások miatt, de tekintve, hogy majdnem meghalt, és súlyosan sérült is maradhatott volna, hihetetlenül hálás is volt.

– Szerencsések vagyunk, hogy ennyire összeszedte magát.

– Az orvos azt mondja, hogy tovább fog javulni. – Olivia a legidősebb nővér tudálékos hangján beszélt, ami az őrületbe kergette Eve-et, mióta csak elég idős volt ahhoz, hogy felismerje. – A legnagyobb javulás az első évben következik be, de utána akár évekig tarthat. Még csak öt hónap telt el.

– Hét – javította ki Eve. – Július végétől február végéig.

– Oké, hét. A lényeg, hogy még sokkal jobban is lesz.

A pincérnő kihozta az italukat, és az asztalra tette a számlát.

– Ez a lényeg, igazad van. – Eve felemelte a poharát, és azon tűnődött, mikor értettek egyet Oliviával bármiben is. – Igyunk apára!

Mindhárman koccintottak, majd belekortyoltak az italukba, és szinte egy időben tették le a poharat. Eve pontosan az alátét közepére tette a saját poharát egy ostoba gyerekkori babona miatt, miszerint, ha túl messze teszi le a poharat a középponttól, megbillen a föld.

– Olivia, tényleg újra megpróbálkozol a színészkedéssel? – Rosalind aggódva nézett a nővérére. – Olyan rossz hatással volt rád korábban.

– Á, nem tudom. – Olivia két kezére támasztotta az állát, hosszú, gesztenyeszínű haja az arcába hullt. – Őszintén szólva, a dolgok rosszabbul állnak, mint ahogy előadtam. A nézettség szörnyű, és fogalmam sincs, mit lehetne másképp csinálni, ahogy senki másnak sincs. És elárulom, de csak azért, mert már annyi pezsgőt ittam, hogy abszolút szívás a show-biznisz legsikeresebb színésznőjének lányaként kudarcot vallani.

– Nem vallottál kudarcot – mondta Rosalind, felemelve a mutatóujját. – Csak azt hiszed.

Olivia kiegyenesedett, egyúttal hátradobta a haját egy jellegzetes mozdulattal, amelyet Eve ezerszer is megpróbált utánozni, de talán csak egyszer tűnt menőnek.

– Csak próbálsz felvidítani.

– Nem, nem, igaza van. Arra koncentrálj, hogy mit értél el, ne pedig arra, hogy mit nem. Egyikünkből sem lesz Jillian Croft. – Eve kényszeredetten felnevetett, újra felszínre tört benne az ismerős neheztelés. – Hála istennek.

– Ez nem volt kedves – csattant fel Olivia.

– Ugyan, Olivia. – Eve tudta, hogy felesleges vitatkoznia, de szemmel láthatóan nem érdekelte. – Anya démonai mellett mások démonai Disney-hercegnőknek tűntek.

– Igen, oké, ez igaz. – Olivia meglepő meghátrálását drámai sóhaj követte. – Ha teherbe esnék, úgy érezném, legalább egy dolgot elértem az életemben.

Eve bosszúsága együttérzéssé változott. Azt remélte, hogy ebben a hónapban jó híreket kap, de annak ellenére, hogy az orvosok mindent rendben találtak Oliviánál és Dereknél is, mégsem jött össze a baba.

– Sikerülni fog.

Azt kívánta, bárcsak határozottabb lenne a hangja.

– Talán ha nem aggódnál miatta annyit? – javasolta Rosalind. – Sokan akkor esnek teherbe, amikor feladják a próbálkozást.

Olivia felhorkant.

– Persze. Nem hiszem, hogy működik, ha bemeséled magadnak, hogy feladod, csak azért, hogy nagyobb esélyed legyen teherbe esni.

– Igazad van. – Rosalind tanácstalannak tűnt. – Nagyon sajnálom, hogy ilyesmin kell keresztülmenned.

– Nem kellett volna felhoznom. Azért vagyunk itt, hogy folytassuk apa ünneplését. – Olivia lezárta a témát, tekintete a bárpult felé vándorolt, majd vissza. – Beszéljünk valami másról! Esetleg politikáról?

– Ne! – tiltakozott Rosalind és Eve egyhangúlag.

– Oké, ne arról. – Olivia tekintete ismét a bárpultra siklott. – Mit szólnátok…

– Hogy vannak Allertonék, Rosalind? – Eve nem tudta megállni, hogy ne húzza Oliviát: nem tudott teljesen lemondani az ellenségeskedésről. Konfliktusuk túl mélyen gyökerezett.

Olivia figyelme visszatért az asztalhoz.

– Kik?

– A másik családom. – Rosalind rosszalló pillantást küldött Eve felé. – Caitlin, a féltestvérem és Leila, a szülőanyám. Akikről nem akarsz hallani.

– Így van. Nem akarok. – Olivia hátralökte a székét. – Amíg megbeszélitek, én kimegyek a mosdóba, aztán ráhajtok arra az imádni való srácra ott.

Rosalind megfordult, hogy megnézze, és elállt a lélegzete.

– Ugye nem… Ó, de helyes!

– Az ám! – Eve általában nem bukott a puccos kisfiúkra, de azért még egy pillantást vetett rá.

Olivia elvigyorodott, és összeborzolta Rosalind haját, amikor elhaladt mellette.

– Szurkoljatok!

– Úgysem mered.

– Igazad van. Bár Derek nem érdemel meg engem. – Kecsesen ellibegett a mosdóba, és közben elkapta a pultnál álló srác tekintetét. Hát persze. Olivia mindig is igazi férfifaló volt. Eve is vonzotta a férfiakat – amikor Olivia nem volt a közelben –, de anyjától szakértői leckét kapott, hogyan tartsa távol magától a nemkívánatos érdeklődőket. Olyan képesség ez, amelynek a legtöbb híresség birtokában van. Csakhogy Jillian imádta a rajongóit, és ezt a technikát inkább a családjával, különösen a legkisebb lányával szemben alkalmazta.

– Allertonék jól vannak, köszönöm a kérdést. – Rosalind lesimította a haját, hogy eltüntesse Olivia támadásának nyomát. – Caitlin ősszel üzleti mesterképzésre megy. A volt vőlegénye még mindig motoros túrán van. Már nem ír neki annyi SMS-t. Drukkolok, hogy Caitlin tovább tudjon lépni. Leila a nyáron a Princeton Operában énekel, ősszel pedig Seattle-ben. Boldog. Én is boldog vagyok. Az élet szép.

– Rá van írva az arcodra. – Eve átnyúlt az asztal túloldalára, hogy megszorítsa nővére karját, elnyomva a fellobbanó irigységet. – Nagyon örülök neked. Gondolod, hogy nemsokára jön a lánykérés?

Rosalind vállat vont, de hatalmas mosolya és csillogó szeme elárulta.

– Még korai lenne.

– Fogadok, hogy akkor is megkéri a kezedet.

– Talán. – Rosalind a kávéjába dugta az orrát, és próbálta elrejteni az örömét, teljesen sikertelenül. – És veled mi van? A hatodik érzékem azt súgja, hogy még mindig nem vagy boldog. Karácsonykor azt mondtad, hogy Mike depressziója javul a terápiának köszönhetően. De te mégsem csaptál le a wisconsini lehetőségekre. Mike még mindig haragszik miatta, ugye?

Eve habozott, és azt kívánta, bárcsak ne vallotta volna be Rosalindnak tavaly ősszel, hogy Mike szerint csak azért fontolgatja az ajánlat elfogadását, hogy szabaduljon a párkapcsolatból. Legbelül pedig rémület töltötte el, hogy a férfinak igaza van.

– Még mindig magára veszi a dolgot.

– Tényleg tőle akarsz elmenekülni?

Eve ingerült lett. Talán.

– Nem, természetesen nem.

Rosalind szeme összeszűkült.

– Szóval… mit súgnak az ösztöneid?

– Semmit. – Nem akart erről beszélni. Semmi komoly témára nem vágyott. Legszívesebben felállt volna táncolni. – Nincs jó vagy rossz döntés, csak két lehetőség van: vagy megyek, vagy nem.

– Talán. – Rosalind óvatosan belekortyolt a kávéjába, és elfintorodott. – Miért rendeltem koffeinmentes kávét?

– Mert nem akartál egész éjjel fennmaradni?

– Aligha éri meg. – Rosalind letette a csészét. – Tudod, Bryn segített rájönnöm, hogy félelemből nem léptem tovább. Szerinted te is félsz?

– Igen, tartok tőle, hogy ez nem a legjobb hely és idő az első önálló munkámhoz. – Eve visszahelyezte a sörét a poháralátét közepére. – És nem gondolod, hogy egy kicsit furcsa, hogy Shelley-nek van elég pénze, hogy egy egész házat építsen, de egy teljesen tapasztalatlan építészt akar megbízni a tervezéssel?

– Látta a portfóliódat, nem?

– De. De úgy értem… Még soha nem csináltam ilyesmit egyedül.

– Szerintem paranoiás vagy. És túlságosan alábecsülöd magadat.

Olivia csatlakozott hozzájuk az asztalnál, és haját a válla mögé dobta olyan mozdulattal, amely megdöbbentően hasonlított az anyjukéra.

– Miért paranoiás?

– Mert azt gondolom, furcsa, hogy ez a Shelley Grainger meg a barátnője hajlandó lenne megbízni egy olyan embert, mint én.

– Ez egyáltalán nem paranoia. – Olivia felvette a poharát. – Én sem bíználak meg.

Eve Rosalindra nézett, aki elkeseredettnek látszott.

– Látod?

– Komolyan. – Olivia szájában ízlelgette a bort, majd lenyelte. Minden mozdulata érzékinek tűnt. – Nem mintha nem hinném, hogy meg tudod csinálni, tudom, hogy meg tudod csinálni. De én a helyében olyasvalakit akarnék, akinek rengeteg tapasztalata van, rengeteg ajánlása, rengeteg mindene, ami neked nincs.

– Pontosan. – Eve diadalmasan csapott öklével az asztalra. – Furcsa ez az egész.

– Hány építész élhet azon a szigeten? Paranoiás vagy. Vállald el, Eve. Azóta ezt mondogatom, hogy tavaly ősszel felmerült kérdés. – Rosalind eltolta magától a kávéját. – Változásra van szükséged. Mike-nak túl kell tennie magát ezen.

– Ez határozottan igaz – helyeselt Olivia.

Eve felhördült.

– Hagyd békén Mike-ot, vagy megkérem Rosalindot, hogy utánozza Dereket.

– Senki sem tudja nálam jobban utánozni a férjemet. – Olivia szorosan hátrahúzta a haját az arcából, és hagyta, hogy gyönyörű vonásai tompává váljanak. – Elfogyott a sör. Nem hoznál még egyet, pont a negyedik negyed van. Légyszi! Csak most az egyszer, bébi! Léééégyszi!

Eve és Rosalind akaratlanul is felnevettek. Olivia tökéletesen utánozta Derek mély hangját, lassú beszédét és hanglejtését.

– Ennyire azért nem szörnyű – védte meg a sógorát Rosalind.

– Persze hogy nem. De azért jól utánozom, mi?

– Bizony. – Eve pacsira emelte a kezét, bár utálta a pacsizást. Ez egy ilyen este volt.

– Ó, istenem. – Olivia felvette az egyik tévés mosolyát, és úgy beszélt, hogy nem mozdította közben az ajkát. – Idejön.

– Hogy csinálod ezt a száddal? – Eve elbűvölten bámulta.

Olivia mosolya zavartalan maradt.

– Többéves gyakorlatom van abban, hogy kamerák előtt szidom az embereket.

– Ki jön ide? – Rosalind megfordult, hogy megnézze.

– A helyes srác a bárból.

Eve-et elárasztotta az adrenalin. Látta, ahogy a férfi az asztaluk felé tart, és egyenesen őt bámulja.

– Szia! – A férfi megjelenése kifogástalan volt, haja sötét, a húszas évei végén járhatott. Ahogy az asztalhoz ért, Olivia felé fordult. Eve már megszokta ezt. Nővére nemcsak bombázó volt, de ügyelt is rá, hogy kihangsúlyozza adottságait. Eve úgy öltözött, hogy ne keltsen figyelmet, visszafogottan sminkelte magát, hosszú szőke haját lófarokban hordta, és nem tette ki minden alkalommal félig fedetlen melleit. – Chez vagyok.

Hát persze. Kétségtelen, hogy kint parkol a Beemere.

– Helló, Chez – dorombolta Olivia.

Chez káprázatos mosolyt küldött Eve felé, aki hűvös maradt, és megdöbbent, mennyire felkavarja a férfi érdeklődése.

– Figyelj… – Visszafordult Oliviához. – Ez nagyon bénán hangzik, de ismerősnek tűnsz…

– Ah! – Olivia a kezét félig fedetlen mellkasára szorította. – Tekintve, hogy világsztár vagyok, nem lepődöm meg.

Rosalind és Eve horkantva felnevetett, mire Chez ismét feléjük pillantott.

– Tényleg?

– Nem. – Olivia tévés mosolya természetessé vált. – Csak viccelek. Olivia vagyok.

– Olivia! – A férfi arca felragyogott. – Olivia Croft. A Crofty Cooksból.

Olivia arckifejezése döbbent örömre váltott.

– Biztosan Los Angeles-i vagy!

– Igen. Barátokat látogatok. – A bárpult felé biccentett. – A barátnőm családját. Imádja a műsorodat.

– Ó, ez nagyon kedves. – Olivia végigpásztázta a termet. – Ő is itt van?

– Igazából… nincs. Éppen kegyveszett vagyok. – Félénk pillantást vetett Eve-re. – Meghívhatlak egy italra? Ööö… Úgy értem, mindhármótokat.

– Persze, mindhármunkat. – Rosalind hangjában volt egy kis szarkazmus. Ő belül gyönyörű volt, de mindig is Eve és Olivia vonzották a férfiak figyelmét. A férfiak meglehetősen felszínes lények.

De ez a bizonyos sekélyes teremtmény valamit elindított Eve-ben, valami vadságot váltott ki belőle, amelyről azt hitte, hogy a húszas évei közepén már maga mögött hagyta. Mit árthat egy ital?

– Tudod, Chez, ez nagyon kedves, de épp egy nagyon fontos dologról beszélgetünk. – Olivia elbocsátásként megveregette a vállát.

– Persze, bocsánat, persze. De… nos, a barátnőm megölne, ha nem kérnék tőled egy autogramot. Megtennéd?

– Persze. – Olivia előhúzott egy tollat a táskájából, anélkül, hogy keresgélnie kellett volna. – Mi a neve?

– Jessie.

– Jessie-nek… a… barátod… Chez… túl… imádni való… hogy ne bocsáss meg neki. – Majd nagy lendülettel aláírta a szalvétát. – Jó lesz? És csak hogy tudd, a gyönyörű szőke nő, akit bámulsz, a húgom, Eve.

A férfi elvörösödött.

– Szia, Eve.

Eve nem tudta megállni, hogy ne mosolyogjon. Tényleg imádni való volt.

– Szia, Chez. – A férfi odalépett hozzá, gyakorlatilag megfeledkezve a nővéreiről. Eve pánikba esett. A férfi fiatalabb volt, mint először gondolta. A húszas évei közepén járhatott, míg ő májusban lesz harminc. Chez Green Day-pólót viselt, amelyen egy folt éktelenkedett, és egyértelmű volt, hogy a szakács, aki a vacsoráját készítette, nagyvonalúan bánt a fokhagymával.

Nevetséges fantáziálás volt. Eve nem akarta Chezt. Valami mást akart.

– Te mivel foglalkozol, Eve? Te is műsorvezető vagy?

– Nem, nem, építész vagyok.

– Az nagyon menő. Mennyi ideig…

– Ő pedig a másik húgom. – Olivia megérintette, és elfordította Eve-től. – Rosalind.

– Szia, Rosa… – Chez szeme tágra nyílt, és körbemutatott. – Várjatok, ti hárman testvérek vagytok?

Olivia felhúzta tökéletes szemöldökét.

– Ezt magyarázom.

Eve halkan felnyögött, mert tudta, mi következik. Ezért változtatta meg a nevét Moore-ra, a nagyszülei vezetéknevére. Rosalind megmaradt a Braddocknál, míg Olivia Jillian művésznevét használta, hogy a lehető legnagyobb figyelmet vonzza magára.

– A fenébe, ti vagytok Jillian Croft lányai!

– Pszt! – Eve az ajkára tette az ujját, igyekezett elhallgattatni a férfit, mielőtt még nagyobb figyelmet keltenének. – Ez titok.

– Jaj, bocsánat. – Chez egyik kezét a szája elé kapta. – Ó, istenem. Ti az ő lányai vagytok!

– Igen. – Olivia kezét a férfi karjára tette, és gyengéden megszorította. – És szeretnénk magunk lenni, úgyhogy jobb lenne, ha elmennél.

Eve hálás volt Oliviának, amiért átvette az irányítást, de nem tudta megállni, hogy el ne tűnődjön, vajon nővére akkor is ilyen gyorsan elküldte volna-e Chezt, ha vele kezd ki.

– Igen. Már itt sem vagyok. – Chez hátrálni kezdett, és meglengette a szalvétát. – Ezt köszönöm. Bocsánat a zavarásért.

Amikor a férfi megfordult, Eve Olivia felé mutatott.

– Nézzenek oda! Még a maine-i Blue Hillben is híres vagy.

– Nem rossz, mi? – Olivia oda sem nézve felemelte a tollát, hogy eltegye. Eve hallotta, hogy a toll a padlón csattan, és egy kis kárörömet érzett, de azonnal elszégyellte magát emiatt. – De téged szúrt ki magának, Eve.

Eve tudta, hogy jobb, ha tagadja.

– Csak nyomult, ahol tudott.

– Talán nem kellett volna elriasztanom. Lehetett volna egy kis kalandotok.

– Pont arra lenne szükségem. – Eve felhorkant, bosszankodva, hogy valaha is gondolt erre. Valamiért ma este nem volt önmaga. – Miről is beszéltünk az előbb?

– A wisconsini munkáról – mondta Rosalind türelmesen. – Azt akartam mondani, hogy nem fogjuk megmondani, mit tegyél, de…

– Dehogynem – vágott közbe Olivia.

– De ha nem vállalod… – Rosalind komolyan előrehajolt, barna szemei villogtak. – Beszari, gyáva nyuszinak fogunk nevezni.

– Csak azt ne! – Eve a mellkasára szorította a kezét. Kislány korukban ez volt Rosalind legdurvább sértése, amellyel leggyakrabban őt illette.

– Ördögi – ciccegett Olivia.

Eve felemelte a sörét.

– Vagy különben!

– Vagy különben! – A három lány koccintott, és kértek még egy italt.

Eve együtt nevetett a nővéreivel, részt vett a különféle témákról folyó beszélgetésben, de az este eseményei és a maga furcsa gondolatai felkavarták. Öröm volt a családjával lenni ezen a hétvégén, holott általában nehéznek és fárasztónak találta az együtt töltött időt. Egy vonzó idegen érdeklődése izgalmat és pezsgést váltott ki belőle, pedig általában csak bosszantotta az ilyesmi.

Azokra a ritka estékre gondolt, amikor Mike-kal elmentek valahová, és hogy mostanában milyen gyakran csináltak külön programokat. Hogy a bostoni munkája mennyire visszatartja, ahelyett, hogy előrevinné. Hogy ma este még az előléptetés sem tűnik annyira vonzónak. És a wisconsini lehetőség, amelyet már majdnem visszautasított, most újra előkerült, újból csábította és szorongást keltett benne.

Amikor a második italuk nagy részét elfogyasztották – Eve második sörének csak a felét itta meg –, Rosalind visszavitte őket a Blue Hill Innbe, ahol – még mindig jókedvűen a közös emlékek felidézése miatt, és nevetgélve az ugratásokon – megölelték egymást, és megígérték egymásnak, hogy másnap átmennek apához és Laurenhez egy korai reggelire, mielőtt hazarepülnek: Eve Bostonba, Olivia Los Angelesbe, Rosalind pedig New Yorkba.

Eve sokáig feküdt ébren az idegen ágyban, aggódott, töprengett, forgolódott.

Hajnali háromkor még mindig pörgött az agya, és belé hasított, hogy életében kétszer fordult elő, hogy nem volt önmaga. Először az anyja halála utáni években, amit könnyű megérteni. A kamasz Eve elkezdett problémás gyerekekkel lógni, és felvette a stílusukat: fekete haj, fekete rúzs és körömlakk, fekete ruhák, bőr és fém. Három évvel később, amikor már csak ő élt otthon a testvérek közül, apja újra megnősült. Lauren csöndes jelenlétében Eve kezdte úgy érezni, hogy a gót stílus, amelyet kétségbeesetten próbált a magáévá tenni, nem menőség, hanem egy rosszul választott jelmez. Ez és a mindkettőjükre jellemző félénkség azt jelentette, hogy Eve jobban hasonlított egyszerű mostohaanyjához, mint bármelyik nővére, akiknek több idő jutott izgalmas anyjukkal.

Eve másodjára akkor fordult ki önmagából, amikor a Cornell elvégzése után visszatért Los Angelesbe, és ott ugyanannál a cégnél dolgozott, ahol a középiskolában gyakornok volt, ugyanazokkal a barátokkal lógott, ugyanazokra a helyekre járt. Azon kapta magát, hogy túl sokat iszik és bulizik, reggelente úgy mászik be a munkahelyére, hogy pokolian rosszul érzi magát, és másnap este újrakezdi az egészet.

Egyszer apa és Lauren leültették, és azt mondták, hogy tönkreteszi az életét. Ugyanazon a napon a főnöke azt javasolta neki, hogy menjen továbbtanulni. Ekkor Eve rájött, hogy a partizás ugyanannyira nem illik hozzá, mint a gót stílus, és megfogadta, hogy attól kezdve hű marad valódi önmagához.

Egészen ma estig meg volt győződve arról, hogy így is tett.

Hajnali negyed négyre beismerte – fájdalmasan, vonakodva –, hogy nővéreinek igaza volt, és hogy nem hagyhatja többé figyelmen kívül ma esti érzéseinek neonszínben villogó jelzéseit. Akár előléptetik, akár nem, akár elmegy Washington Islandre, akár nem: változásra van szüksége.

2. fejezet

1971. február 11., csütörtök

Szűzanya, két nappal ezelőtt földrengés volt! Rémisztő volt. Szörnyű! Legszívesebben visszarohantam volna Maine-be. Daniel azt mondta, hogy a föld igazgatja magát, és már nem lesz újabb nagy földrengés, amíg itt élünk. Én azonban nem vagyok meggyőződve róla. Letérdeltem, és egyre imádkoztam Istenhez, hogy mentsen meg, ami, mint később kiderült, butaság volt. Nem az, hogy imádkoztam, hanem hogy nem mentem ki a házból. De Ő nem hagyott meghalni, még akkor sem, ha buta voltam, szóval ez is valami.

A házunk leírhatatlanul szép, elegáns és olyan rózsaszín! Christina nem hitt nekem, amikor elmondtam neki, hogy hol lakik a testvére. Majd küldök neki egy képet. Van egy medencénk és pálmafáink is. Úgy érzem itt magam, mint egy királynő. Daniel miatt érzem magam királynőnek. Azt mondja, ő hercegnek érzi magát. És az időjárás! Mondjuk úgy, hogy februárban nem ehhez vagyok szokva. Daniel az UCLA-n fog tanítani. Tényleg nagyon jól berendezkedtünk itt! Már csak barátokat kell szereznünk, hogy igazi kaliforniainak érezzük magunkat.

Kaptam még egy kis szerepet, egy Mel Brooks-filmben. Többet akarok, többet, többet! Nagyobb szerepeket és még nagyobbakat! Daniel azt mondja, hogy legyek türelmes, hogy mindent jól csinálok. Nem vagyok türelmes! Sosem voltam az. Azt akarom, hogy teljesülön, amit akarok, amikor akarom. Ez úgy hangzik, mintha egy elkényeztetett kölyök volnék, pedig minden abból a mélyről jövő félelemből fakad, hogy a dolgok nem úgy mennek majd, ahogyan szeretném, ezért minél hamarabb történik valami, annál jobban érzem magam, és annál nyugodtabb vagyok.

Különben is, hogy lehetnék elkényeztetett kölyök, amikor ilyen átokkal születtem, és amikor ilyen keményen meg kellett dolgoznom ezért az életért? Kivéve a Daniellel való megismerkedést. Abban csak szerencsém volt, őrült nagy szerencsém!

Ebben a percben hívott az ügynököm. Egy fontos mellékszerep meghallgatására megyek. A film egy maffiafőnök titkos családjáról szól. Az első alkalom! Nem bírom. Annyira akarom ezt.

Szeretettel:

Én

P. S.: Mindent beleadtam a meghallgatáson. Tetszettem nekik, ez látszott. Amikor hazaértem, az ügynököm ismét hívott egy újabb meghallgatás miatt. Annyira izgatott vagyok, szinte lebegek. Táncolok, ugrálok, pörgök, rikongatok örömömben. Azt hiszem, az életem most rendkívül mozgalmas lesz.

Készen állok!

Eve töltött magának egy pohár bort a konyhapulton álló üvegből, amely valószínűleg túl régóta volt nyitva ahhoz, hogy jó íze legyen. A Maine-ből hazafelé tartó járata egy rövid, de heves hóvihar miatt késve szállt le – kevés bosszantóbb dolog van a késő téli havazásnál. Miközben felvonszolta bőröndjét a hóval borított kocsifelhajtón, átázott a cipője, ami tovább rontotta a kedvét. Általában megkönnyebbült, amikor hazaérkezett valahonnan, és visszatérhetett megszokott ágyába és megszokott teendőihez, nem is beszélve legjobb barátjáról, Marxról, aki türelmetlenül várta a bejárati ajtóban, bolyhos, barna farkát csóválva. Marx sosem volt rossz hangulatban. Az ő élete boldogítóan egyszerű volt.

A kutya most oldalba bökte, emlékeztetve, hogy tartozik neki egy egész hétvégényi kényeztetéssel.

– Te is hiányoztál. – Leguggolt, hogy rendesen megölelje kedvencét, kapott tőle néhány nyálas kutyapuszit, aztán átment a borával a nappaliba. A házat üresnek, de békésnek találta. Mike a vasárnap esti kosárlabdameccsén volt, de hamarosan hazaér.

Kinyitotta az új télikertjük ajtaját, és anélkül lépett be, hogy felkapcsolta volna a villanyt, mert az utazás és a zsúfolt hétvége, valamint a súlyos, nedves hó eltakarításának fáradalmai után pihenni akart. Mindhárom oldalról ugyanaz a havas táj vette körül, amely novemberben borzongatóan elbűvölő, decemberben vidáman ünnepi, januárban oké, februárban azonban idegesítő, márciusban pedig „lőjetek le!” hangulatot kelt.

Mégis azon gondolkodott, hogy még északabbra utazik. Wisconsinban októbertől májusig havazik, nem? Utána kellett néznie.

Még Mike ellenkezése vagy az előléptetés kilátása nélkül is könnyebb lett volna maradni. Könnyebb volt negatív gondolatokat táplálni, meggyőzni magát arról, hogy ez nem fog menni, hogy talán nem tudna megbirkózni a feladattal, hogy talán nem jönne ki Shelley-vel, hogy talán helyrehozhatatlanul tönkretenné a kapcsolatát Mike-kal.

És mégis minden kitartóan a munka elfogadása felé terelte – Lauren, Shelley, apja és testvérei mind erre biztatták, és saját ambíciója és kreativitás utáni vágya, amelyeket tovább szítottak főiskolai és egyetemi tanulmányai, jelenlegi pozíciója azonban nem elégített ki, szintén erre ösztönözték. És amikor tavaly a Candlewood Point-i ház konyhájában beszélgettek Rosalinddal, nővére elültetett benne egy gondolatot, amelyet az álomtalan Blue Hill Inn-i éjszaka megerősített. Változásra van szüksége.

Eve utálta a változást. Legszívesebben ökölbe szorított kézzel, összeszorított foggal megmakacsolta volna magát, mint egy kisgyerek. Nem… kényszeríthetsz… Valószínűleg azért ragaszkodott ehhez a munkához, mert azt remélte, hogy feltolják a létrán ahelyett, hogy egyedül kelljen felmásznia rajta.

Hallotta, hogy nyílik a bejárati ajtó, és az órájára pillantott. Mike biztosan egyből hazajött a meccs után.

Eve szívverése felgyorsult, enyhe neheztelést érzett. De hát nem ugyanezt érezte mostanában olyan sok mindennel kapcsolatban? Ez egyáltalán nem volt rá jellemző. Anyai nagyanyja, Betty nagymama, aki még mindig Jackman kisvárosában élt Maine-ben, azt mondta volna rá, hogy nyámnyila. Tutyimutyi. Mit még?

Hogy gyámoltalan.

– Szia, Mike.

– Szia. – A férfi kitárt karokkal üdvözölte a télikert bejáratánál. – Mit ácsorogsz itt a sötétben?

– Csak ácsorgok a sötétben. – A lány lábujjhegyre emelkedett, hogy megcsókolja a férfit, aztán átkarolta széles mellkasát, megkönnyebbülve, hogy kezdeti tétovasága elszállt. Mike lezuhanyozott és megborotválkozott a tornateremben, és a szappantól szexi illata volt. – Jó látni.

– Téged is. Köszönöm, hogy megcsináltad a felhajtót. Sajnálom, hogy rád maradt.

– Nem probléma. Milyen volt a meccs?

– Nagyon jó. – Hangja büszkén csengett. – Húsz pontot szereztem.

– Húszat! Lenyűgöző.

– Köszönöm. – A férfi elengedte Eve-et, és hátralépett, hogy felkapcsolja a villanyt. – Jó volt a hétvégéd?

– Igen. Teljes három napot töltöttünk együtt jelenetek nélkül.

– Szintén lenyűgöző. – Mike homokszínű fürtjei még mindig nedvesek voltak, arca kipirult a mozgástól, ami kiemelte sötétkék szemét. – Rosalind még mindig boldog az új barátjával és a családjával?

– Úgy tűnik. De azért még minket is szeret.

– Olivia még mindig olyan idegesítő díva…

– Igen. – Eve összeráncolta a homlokát. – De… még sohasem láttam ilyen sebezhetőnek.

– Sebezhető? Ő! Ms. Én Vagyok Az Egész Univerzum?

– Haha. – Eve figyelmeztetőn felemelte a mutatóujját. – Ő a testvérem.

– Féltestvéred.

Eve érezte, hogy összepréselődik az ajka, és megrándul a gyomra. Nem szeretett erre gondolni. De Mike mindig precíz volt.

– Igen, igaz.

– Apád jól van?

– Igen.

– És Lauren?

Eve-nek eszébe jutottak a Shelley-ről kapott hírek. Lesütötte a szemét.

– Lauren már csak Lauren, és örökké az marad.

– Mi történt?

Eve Mike szemébe nézett.

– Hogy érted?

– Egyszerre az egész tested megfeszült. Valami történt Laurennel.

Eve felsóhajtott, nem volt kedve ahhoz, hogy Mike vallassa. A férfi bizonytalansága édes tudott lenni – és megmentette az arroganciától –, de egyben kimerítő is volt.

– Semmi rossz.

– Rendben, de… – Mike előrelépett, és megfogta a lány vállát. – Akár most is elmondhatod.

– Sajnálom, Mike, most nem akarok erről beszélni.

A férfi melegsége eltűnt.

– Ezt már megbeszéltük. Nem igazságos, ha nem mondunk el egymásnak dolgokat.

– Ahogy nem igazságos az sem, ha arra kényszerítesz, hogy beszéljek valamiről, amikor még nem állok rá készen. – Eve legszívesebben elsírta volna magát. Mióta volt itthon Mike? Öt perce, és máris veszekedtek.

A férfi elengedte a lányt, csípőre tett kézzel a szoba közepére sétált, majd megfordult.

– Szóval csak üljek itt, és várjam meg, amíg úgy döntesz, hogy nyakamba zúdítod a rossz hírt, bármiről is legyen szó?

– Mitől vagy olyan biztos benne, hogy rossz hír?

– Nem az?

– Nem. Közelről sem.

– Akkor miért kell várni? Miért nem mondod el most?

Fogalma sem volt, hogyan történhetett ez velük. Hol volt az a könnyed kapcsolat, amelybe belevágtak, és amely oly sokáig megmaradt? Az első két, kimerítően intenzív kapcsolata után, amelyeknek hirtelen szakadt végük, amikor nála idősebb barátai elvégezték az iskolát – Sam a középiskolát, Dale a főiskolát –, a Mike-kal való élet olyan volt, mintha ökrök helyett traktorral szántaná a mezőt.

Vajon Mike megváltozott? Vagy ő változott meg? Miért nem bízik már benne a férfi? Sosem adott neki okot rá. De az elmúlt hónapokban egyre nagyobb nyomást érzett a férfi részéről, hogy ossza meg vele a legbensőbb gondolatait – ami miatt csak még inkább el akarta rejteni őket. A legrosszabb reakció.

Három éve voltak együtt, két évig jártak, majd egy éve összeköltöztek, és Eve nem tudott szabadulni az érzéstől, hogy elég szilárd alapot kellett volna teremteniük ahhoz, hogy ne kerüljön sor efféle beszélgetésekre.

Még nem állok készen rá, hogy elmondjam.

Értem. Itt vagyok, ha szükséged van rám.

Eve végül beadta a derekát, ahogy már számtalanszor tette, azt remélve, hogy ha a lehető legőszintébb lesz, a férfinak nem lesz oka tovább faggatni.

Nem az őrület első jele, hogy ugyanazt a dolgot próbáljuk újra és újra, és a korábbiaktól eltérő eredményt várunk?

– Shelley Grainger, Lauren wisconsini barátnője meggyógyult, és kapott hitelt a projekthez. Még mindig azt szeretné, ha odautaznék, és megnézném a munkát. És a barátnője is.

Mike telt ajka rosszallóan összepréselődött.

– Azt hittem, ezt már megbeszéltük.

– Nem beszéltük meg. – Eve próbált nyugodtan beszélni, és próbálta hangsúlyával enyhíteni szavai hatását. – Azt mondtad, nem akarod, hogy elvállaljam, aztán úgy tűnt, hogy nem is lesz belőle semmi, ezért ejtettem a témát.

– Azt hittem, azt mondtad…

Eve felemelte a kezét, hogy elhallgattassa a férfit.

– Mike, édesem, nem akarok erről beszélni vasárnap késő este. Kimerült vagyok, és még mindig boldog a családlátogatástól. Szeretnék gondolkodni rajta, és talán holnap megkérdezem a munkahelyemen, hogy mennyi szabadságot kaphatnék.

– Hagyod, hogy a főnököd döntsön a párkapcsolati ügyeinkben? Anélkül, hogy előbb velem beszélnéd meg a dolgokat?

Szinte olyan volt, mintha Mike azt akarta volna, hogy találjon valami alattomoságra utaló jelet a lány döntéseiben. Eve nem tudta megmagyarázni ezt a változást.

– Ha nem kapok szabadságot, úgysem számít, hogyan döntök…

– Hogyan döntünk.

Eve mély levegőt vett, bosszús volt, és érezte, hogy remeg a lába.

– Ez az én döntésem, Mike. Az én karrierem. Ha te úgy döntenél, hogy más iskolában akarsz tanítani, az nem rám tartozna. Álmomban sem jutna eszembe, hogy beleszóljak.

– Az nem ugyanaz. Ha iskolát váltanék, akkor is itt lennék minden este ebben a házban.

– Nincs szükséged bébiszitterre. – Eve átvágott a szobát, és a férfi arcára tette a kezét, remélve, hogy megbékíti. – Mi a baj valójában?

Mike állta a lány tekintetét.

– Elhagysz engem. Fokozatosan. Ez a munka is ennek a része.

Eve ellenállt a késztetésnek, hogy kitörjön, és ezzel tovább rontsa a helyzeten. Kezét a férfi széles mellkasára ejtette, és felnézett rá – az eddigiek közül ő volt egy egyetlen barátja, aki elég magas volt ahhoz, hogy felnézhessen rá.

– Egyetlen módon tudlak meggyőzni arról, hogy ez nem igaz, mégpedig úgy, hogy elmegyek és visszajövök.

– Ha elmész, nem jössz vissza.

Eve elkeseredetten felsóhajtott. Most már úgy érezte, menten felrobban.

– Te nem tudod, hogy mit csinálok vagy érzek. Észszerűtlenül viselkedsz. És feleslegesen drámázol.

– Valójában nagyon is tisztán látom a helyzetet, mégis próbálok nyugodt maradni, pedig belül nagyon nem így érzek.

– Hogy érzel belül?

– Mintha folyadékká vagy homokká váltál volna, amely kifolyik vagy kipereg az ujjaim közül. Hiába próbállak megfogni, kicsúszol a kezemből.

Eve égető bűntudatot érzett. Tényleg így van?

– Szeretlek, Mike. De kikészítesz azzal, hogy szerinted nem szeretlek eléggé, vagy nem a megfelelő módon, vagy ilyesmi…

– Én nem erről…

Eve felemelte a kezét, hogy megakassza.

– Minden vitánk mögött ott van ez a probléma, és túl sok vitánk van. Nem tudom, hogyan küzdhetnénk meg vele. Talán segítene, ha szünetet tartanánk.

Ahogy kimondta a „szünet” szót, Mike megrándult, mintha megütötte volna. Eve-nek le kellett küzdenie a rátörő pánikot. Miért mondta ezt? Hiszen szereti a férfit. Érdemes volt küzdeni a kapcsolatukért. Ezek a gondolatok automatikusan jöttek, mintha még mindig próbálná meggyőzni magát.

– Szóval szünetre van szükséged – mondta Mike lassan, diadalmasan. – Tessék. Pontosan erről beszéltem.

– De nem úgy, ahogy beállítod. Nem úgy, ahogy hangzik. – Eve elfordult, hogy ne lássa Mike szkeptikus arcát, és tiszta fejjel tudjon gondolkodni. Megint havazott, nagy, kövér, lassú pelyhekben, amelyek lustán ültek meg a teraszon és a gyepen. Ritkán volt ilyen csöndes az időjárás ilyen közel az óceánhoz. Eve le merte volna fogadni, hogy odakint minden hihetetlenül csöndes és hihetetlenül békés. – Csak azt mondom, hogy mostanában mintha az őrületbe kergetnénk egymást. Talán csak nehéz ez az időszak, havazik és hideg van, amikor tavasznak kellene lennie. Nem is tudom. Te nem akarod, hogy helyrejöjjenek a dolgok? Néha le kell állítani a motort, és hagyni kihűlni, ha folyton felmelegszik. Jó lenne újra egymásra találni, és megpróbálni…

– Nem.

Eve visszafordult, és tanácstalanul tárta szét a karját.

– Akkor mit akarsz?

Mike megfeszítette az állkapcsát, terpeszbe állt, összefonta a karját, olyan volt, akár egy nagy, mozdíthatatlan hegy.

– Azt akarom, hogy itt akarj maradni.

Eve egyik kezét a homlokára téve felsóhajtott.

– Sajnálom. Ezt a beszélgetést nem tudom még egyszer lefolytatni. Folyton körbe-körbe járunk. Megyek aludni.

Mike hagyta elmenni. Eve egyszer hátranézett, és látta a mogorva férfiszobrot: ökölbe szorított keze a csípőjén. Marx megszaglászta a szobor lábát, aztán követte Eve-et felfelé a lépcsőn.

Kipakolt, lezuhanyozott, és fogat mosott, majd lefeküdt az ágyukba, és a repülőgépen elképzelt jelenetre gondolt, amelyben Mike úgy fogadta az ajtóban, ahogy régen, és a kanapéra rángatta, míg ő sivalkodott és vihogott, aztán őrülten szeretkeztek, annyira vágytak egymásra a külön töltött idő után.

Vajon ez már nem lehetséges? Elvétve sem? Talán neki kellett volna ugrania, amikor belépett az ajtón. Talán az ő hibája. Talán Mike-nak igaza van, és a köztük lévő távolságnak ő az oka.

A hátára fordult, és a plafont bámulta a sötétben. Bármilyen mélyen bízott is a gondolataiban és az érzéseiben, bármennyire is gondosan kidolgozta az érveit, a férfi szempontjainak hatására egyre gyakrabban érezte úgy, hogy ösztönei nem működnek.

Vajon tavaly nyáron kezdődött minden, amikor az apja agyvérzést kapott, és ő tudomást szerzett Jillian betegségéről? Mike akkoriban mélyen depressziós volt; Eve nem emlékezett rá, hogy az őt ért sokk rontott-e a helyzeten, vagy ő változott meg azóta az események nem tudatosult érzelmi következményeinek hatására.

Az is lehetséges, hogy a terápia megkezdése után Mike szorongóbbá és ragaszkodóbbá vált, mivel szembesült a saját neveltetéséből eredő bizalmi problémákkal. A szülei mindig a legrosszabbra számítottak a legkisebb fiukkal kapcsolatban. Lehet, hogy ezt az újonnan felfedezett sebezhetőséget úgy kezelte, hogy parancsolgatóbbá vált. Ebben az esetben Eve-nek az a dolga, hogy sziklaszilárd támogatást nyújtson neki, mint ahogy Lauren tette az apjukkal fizikai összeomlása után. Mostohaanyja kitartott az apjuk mellett, elviselte indulatosságát és frusztrációját, miközben a férfi lassan próbált kilábalni a tehetetlenségből. Eve-nek ugyanezt kell tennie Mike-ért, amíg a démonaival küzd.

Felsóhajtott, és hasra fordult. Pontosan ezért nem akart ma este erről beszélni. Túlságosan felpörgött ahhoz, hogy aludni tudjon, pedig reggel tiszta fejjel kell megbizonyosodnia róla, hogy ő az első jelölt Tim helyére, és ki kell puhatolnia a főnöknél, hogy kivehet-e szabadságot a wisconsini munka idejére.

Mindig úgy gondolta, hogy hármójuk közül ő a leggyakorlatiasabb, aki két lábbal áll a földön. Már akkor tudta, mit akar, amikor elég idős volt ahhoz, hogy tudja, mi az az építészet. És két évet várt, mielőtt összeköltözött volna Mike-kal, hogy biztos legyen a kapcsolatukban. Ezzel szemben Rosalind hajlamos volt arra, hogy bárkivel összejöjjön, aki csak érdeklődést mutatott iránta, aztán elköltözött az államból, amikor megunta a kapcsolatot. Olivia pedig már három héttel a megismerkedésük után jegyben járt Derekkel, és soha nem hagyott időt magának arra, hogy elgondolkozzon, vajon hibát követett-e el – még most, annyi évvel később sem, amikorra nyilvánvalóvá vált, hogy hibázott. Eve szinte mindig helyesen cselekedett. Józanul. Intelligensen.

De mennyire lehet józan vagy intelligens, ha már nem tudja eldönteni, hogy ő-e az önző, amiért fontolóra veszi ezt az álláslehetőséget, vagy Mike, amiért meg akarja akadályozni ebben?

Még forgolódott egy darabig, közben pedig azon töprengett, hogy Mike feljön-e az emeletre, vagy egyedül alszik lent a télikertben, majd végül elaludt, de rémálma volt.

Húszéves korában mindig arról álmodott, hogy megpróbálja megértetni az érzelmeit anyjával, miközben Jillian nyugodtan ül és sminkel, és még csak úgy sem tesz, mintha figyelne, akármilyen hangosan kiabál vagy könyörög Eve.

Mostani álmának főszereplője Mike volt, aki egyre dobta a kosarakat, néhány dobás Eve-en ment keresztül, miközben kiabált és dühöngött, ám a férfi még csak egy pillantást sem vetett rá. Egyszerűen észre sem vette.

Amikor megszólalt az ébresztő, Eve kikecmergett az ágyból, és beállt a zuhany alá. Mike oldalán gyűrött volt a takaró, vagyis nyilvánvalóan odafeküdt mellé, de még kevesebbet aludt, mint ő. Most már biztosan fut, mint minden hajnalban.

Eve is korán kelő volt, de nem annyira. Általában ő is futott – kevesebbet, mint Mike –, és munka előtt együtt reggeliztek. Ma azonban gyáva módon kihagyta a futást, és a szokásosnál korábban indult el a házból, hogy mire a férfi hazaér, már ne legyen otthon.

Ez így nem jó, Eve, nagyon nem. De szüksége volt a főnöke véleményére, mielőtt döntene arról, elmegy-e Wisconsinba, és mielőtt újra találkozna Mike-kal, aki esetleg mindenáron meg akarná tudni, hozott-e valamilyen döntést álmában.

Elhajtott a vasútállomásra, majd a Newburyport/Rockport vonalon elment a North Stationig; aztán mivel a levegő hűvös volt, a hó pedig lassan olvadt, kihagyta a húszperces sétát, és metróval ment a Park Streetig. A Boston Commonnál átment az Atkeson, Shifrin and Trim Architectsnek otthont adó épülethez, és felszaladt a harmadik emeletre: olyan ideges volt, hogy nem bírt volna liftezni.

Odabent üdvözölte az ideiglenes recepcióst, aki három hete kezdett – Eve elfelejtette a nevét, és már túlságosan ciki lett volna megkérdezni. Az iroda az open space koncepciót követte: a tágas központi helyiség, amelyben a dolgozók nagy, fehér, L alakú asztaloknál ültek, világos volt és nyitott, de szinte semmilyen teret nem hagyott a magánszférának, ez csupán a nagyfőnökök irodáiban volt biztosított, amelyek a helyiség szélein helyezkedtek el, és amelyeknek valódi ajtajuk, falaik és ablakaik voltak.

Eve leült saját L alakú íróasztalához, és bekapcsolta a számítógépét. Egyszerre érezte magát idegesnek és tompának. Megnyitotta az aktuális fürdőszobaprojektjét, és ostobán bámulta, amíg a főnöke, Frank Trim ki nem nyitotta az irodája ajtaját, jelezve, hogy befejezte a telefonhívást, amely lefoglalta, amikor Eve megérkezett.

Menj!

Felállt, megigazította olajzöld tunikáját, hogy egyenesen álljon fekete nadrágja felett – legalább tíz ilyen nadrágja volt –, és odasétált Frank ajtajához, mielőtt bárki vagy bármi más megzavarhatta volna. Túl kellett esnie ezen a beszélgetésen, hogy megnyugodjon. Legalábbis remélte, hogy így lesz.

– Jó reggelt! – kopogott be az ajtófélfán. – Van egy perced?

– Szia, igen. Persze. – A férfi intett, hogy menjen be. – Foglalj helyet!

Frank középkorú volt, de arca nem ráncosodott, bőre nem ereszkedett meg, és dereka nem vastagodott meg. Jó Long Island-i vérvonala volt, és egyszerűen nem érdekelte az öregedés. Amikor Eve elkezdett a cégnél dolgozni, körülbelül két percig bele is volt zúgva, egészen addig, amíg meg nem szólalt.

A lány az íróasztal előtti székre ült, amelyről mindig is azt gyanította, hogy főnöke direkt azért választotta, mert az ülése szokatlanul alacsony. Habár Eve majdnem száznyolcvan centi magas volt, a székből még így is fel kellett néznie a férfira, és úgy érezte magát, mint egy kisiskolás.

– Jó volt a hétvégéd?

– Mondjuk. – A férfi hátradőlt a székében, könyökét a karfára támasztotta, és egy tollat forgatott az ujjai között. – Neked?

– Nagyon jó. Maine-ben voltam a családommal. Apa nyolcvanadik születésnapját ünnepeltük.

– Igen? – Franket láthatólag nem érdekelte a dolog; nem mintha Eve számított volna az érdeklődésére, de nem akart rögtön rátérni a kérésére, amíg fel nem mérte a férfi hangulatát. – Bárcsak mind megélnénk a nyolcvanat!

– Bizony. – Eve merev mosolyra húzta a száját, és örült, hogy senkinek sem kötötte az orrára az irodában, ki az apja valójában. Nagyon megnyugtató volt, hogy ámuldozás és tolakodó kérdések nélkül említheti szüleit. – Beszélni szeretnék veled.

– Nyilvánvalóan.

Erre nem reagált.

– Ajánlottak egy munkát Wisconsinban.

A férfi szemöldöke felszaladt, és a lány hirtelen rájött, hogyan is hangozhatott ez.

– Nem, nem állandó munkát. Egyszeri projekt a mostohaanyám egy barátnőjének, és az ő egyik barátjának. Fontolgatom, hogy elmegyek, és megpróbálom.

– Mikor?

– Április elején.

– Nem tudunk elengedni.

– Van egy kis szabadságom…

– Sajnálom. – A férfi megrázta a fejét.

– Oké, de… mostanában nem olyan őrült itt a tempó. Onnan is tudnék dolgozni, és…

– Azért vettünk fel, hogy ebben az irodában dolgozz. Egy csapat vagyunk. Csapatként dolgozunk. Ez nem távmunka.

– Igen. Oké. – Eve fürkészően nézte a férfit. Frank szándékosan terelt. Ez azt jelenti, hogy megkapja az előléptetést, csak még nem tudatta vele? – Szóval Tim elmegy.

– Igen. – Arckifejezése a legkisebb mértékben sem változott, de a toll forgása az ujjai közt felgyorsult.

– Amikor felvettél, azt mondtad, hogy gyorsan elő fogsz léptetni. – Már csaknem kimondta a nyilvánvalót: ez nem történt meg, de végül nem tette. – Mivel megüresedett az állása, reméltem, hogy én leszek az első jelölt.

– Igen. – Frank kihúzta magát a székében. – Gondoltam, hogy beszállsz a versenybe.

Várt. A férfi figyelte őt. Micsoda seggfej, hogy ilyen vergődésre kényszeríti. De egyre jobban reménykedett.

– És?

– A munkát Robert kapja meg.

– Robert? – Eve-nek elkerekedett a szeme. Nem hitt a fülének. – A múlt hónapban vetted fel.

– Így van.

– Én egyáltalán az eszedbe jutottam?

– Erre a munkára nem.

– Miért?

– Ő képzettebb.

Eve-et hirtelen elöntötte a düh. Robert egy undorító smúzoló volt, éppen elég tehetséges ahhoz, hogy jó pozíciót kapjon, de nem jelentett veszélyt Frankre, aki Eve tudomása szerint a gyenge láncszem volt a vállalati partnerkapcsolatokban. Az isten szerelmére, Eve még a betanításában is segített!

– Én ugyanolyan jó munkát végzek, mint ő, ha nem jobbat, és sokkal régebb óta vagyok itt. Mi az igazi oka?

– Az ügyfelekkel is jól bánik.

– És én nem?

– Téged valami nagyobbra tartogatlak.

– Mire? És mikor lesz az? – Eve egész testében remegve állt fel. Egy belső, józan hang azt súgta neki, hogy üljön le, és ne beszéljen. Vagy menjen el, amíg meg nem nyugszik.

Nem így tett.

– Amikor felvettél, azt mondtad, hogy túl jó vagyok ehhez a munkához. Azt mondtad, hogy egy éven belül, talán hamarabb Tim szintjén leszek. Ez nem történt meg. Azért vettél fel, hogy…

– Azért vettünk fel, mert fel kellett vennünk egy nőt.

Eve csak bámult a férfira, a döbbenet egy pillanatra elnyomta a felháborodását, de nem tartott sokáig, hogy visszatérjen.

– Mondd, hogy nem jól hallottam! Nőt kellett felvenned? Miféle hímsoviniszta baromság ez?

A férfi leereszkedő mosollyal nézett rá, a tollát szorongatva.

– Ez bonyolult.

– Nem, ez valójában nagyon egyszerű. Talán elmagyarázhatom.

– Nem akarom hallani. – Frank letette a tollat, összekulcsolta a kezét, és a lány még dühödtebben vette észre, hogy ez a kéz ugyanolyan mozdulatlan és nyugodt, mint a férfi furcsán fiatal arca.

– Rendben. Nőre van szükséged ebbe az irodába? Akkor keress egy másikat! – Eve áthajolt az íróasztalon, és az ujjával az asztallapra bökött. – Mert felmondok.

Eve teljesen megdöbbenve kiegyenesedett. Mi a fenét csinált az imént?

– Ne! Ne csináld ezt! – Frank volt annyira rendes, hogy idegességet színleljen. – Nem gondolod komolyan.

Természetesen nem gondolta komolyan. Ez volt a munkája. A megélhetése.

Bár nem a pénz miatt volt rá szüksége.

Sem a karrierje miatt.

Csak egy munka volt. És hirtelen teljesen elege lett belőle.

Ugyanilyen hirtelen teljesen nyugodttá vált, és jólesően biztossá a döntésében.

– Elküldöm a felmondásomat a HR-nek. Nem olyan jó veled dolgozni.

Kedvesen mosolyogva megfordult, és kisétált az íróasztalához.

– Hé, Eve – szólt utána Frank az irodájából. – Visszajönnél?

– Nem. – Eve kikapcsolta a számítógépét, kinyitott egy fiókot, és előrántotta belőle a táskáját. – Már nem dolgozom itt.

A munkatársak döbbent arccal fordultak felé a képernyőktől. Eve csöndes volt, soha nem emelte fel a hangját. Ő volt az utolsó, akitől azt várták volna, hogy jelenetet rendez. Mit csinált? Mi történt?

– Eve! – A férfi hangja élesebb lett: tekintélyt parancsolónak kellett tűnnie a beosztottjai előtt.

Eve felkapta a képet, amely az apjáról, Laurenről és a testvéreiről készült néhány évvel ezelőtt hálaadáskor – ez volt az egyetlen személyes tárgya az irodában. Mintha soha nem is akart volna megállapodni itt.

Úgy tűnik, muszáj volt falnak ütköznie, másképp nem vette észre, hogy falak veszik körül.

Elindult Frank felé, látta, hogy a férfi arca megnyugszik, és önelégült győzelmi mosoly kezd elterülni rajta. Az utolsó pillanatban, fél méterre a fényes, túlságosan szűk kék öltönyétől, megfordult, és a kijárat felé vette az irányt.

3. fejezet

1971. augusztus 22., vasárnap

Olyan kimerült vagyok, hogy csak feküdni akarok egy sötét szobában, és aludni, aludni, aludni. Miért nem hagy békén a világ, hogy alhassak? Nem akarok többé színésznő lenni, csak normális feleség és anya. Nem tudom abbahagyni a sírást, mert soha nem leszek anya, és most még jó feleség sem vagyok. Mi értelme nőnek lenni, ha nem tudom azt tenni, amit kellene? Miért születtem ebbe a borzalmas, hibás testbe? Daniel állandóan próbál rávenni, hogy menjek el pszichiáterhez.

Tehát már őrült is vagyok?

Eve leszállt a vonatról, és megkereste a kocsiját a parkolóban. A napot a belvárosban töltötte, először szórakozottan bolyongott a Szépművészeti Múzeumban, majd a Bostoni Közkönyvtár olvasótermében lapozgatott egy könyvet a Back Bay-i sorházak fejlődéséről. Egy rossz hangulatú ebéd után kedvetlenül járta a Newbury és a Charles utcai butikokat, de nem talált semmit, főleg azért, mert fogalma sem volt, mit keres.