részlet

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:
Stefanie Stahl: Jeder ist beziehungsfähig. Der goldene Weg zwischen Freiheit und Nähe
Kailash Verlag, München, 2017

Fordította Fodor Zsuzsa

Copyright © Kailash Verlag, München, 2017
Hungarian translation © 2020 Fodor Zsuzsa
Magyar kiadás © 2021 Park Könyvkiadó, Budapest
Borítóterv © ki 36 Editorial Design, Daniela Hofner, a plainpicture/ganguin egyik motívumának felhasználásával

ISBN 978 963 355 676 4

Felelős kiadó Tönkő Vera
Szerkesztette Szalay Marianne
A szöveget gondozta Lovass Gyöngyvér
Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera
A borítót az eredeti felhasználásával készítette Féder Márta

Holgernek, aki a férjem, a kedvesem, a legjobb barátom

A szabadság az inger és a reakció között található.

Viktor E. Frankl

Hogyan?! Mindenki képes kapcsolatra?

Igen, jól olvasta: a legtöbb emberben, aki hiába keresi a szerelmi boldogságot – vagy mert szemmel láthatóan soha nem találja meg az igazit, vagy mert kitart boldogtalan kapcsolatában –, megvan az a képesség, hogy esetleg már meglévő partnerével is boldog legyen.

Ennek azonban az a feltétele, hogy elsajátítson néhány olyan dolgot, amely alapvetően szükséges egy boldog párkapcsolathoz. Könyvem segítségével szeretném elmagyarázni önöknek, hogy milyen készségekről van itt szó, és hogy hogyan lehet rájuk szert tenni. A boldog, beteljesedett szerelmi kapcsolat ugyanis nem szerencse kérdése, hanem személyes döntésünké és belső beállítottságunké.

Léteznek persze egyedi esetek, olyan emberek, akik nem vagy csak korlátozottan képesek közeli szerelmi kapcsolatokat kialakítani. Ők olyan súlyos lelki traumákat szenvedtek el, amelyek lerombolták a más emberek iránti bizalmukat,
és/vagy részben genetikai okokból híján vannak olyan, a szeretethez és a szerelemhez fontos képességeknek, mint például a beleérzés vagy bizonyos érzelmi rezdülések érzékelése. Az érzelmek megélésének különösen súlyos zavarai esetén a pszichoterápia cselekvési terének megvannak a maga korlátai. Ennyiben iménti elbizakodott kijelentésemet, mely szerint „Mindenki képes kapcsolatra!”, ezekre az esetekre módosítanom kell.

De meggyőződésem, hogy (majdnem) mindenki képes boldog kapcsolatban élni, amennyiben sikerül kialakítania az egyensúlyt az alkalmazkodás és az önérvényesítés, vagy ahogy a pszichológusok fogalmaznak, a kötődés és az autonómia között. Ez már-már banálisnak hangzik, és bizonyos tekintetben valóban az is. Mégis kevesen vannak tudatában, hogy érzelmeink, gondolkodásunk és cselekvéseink szempontjából mennyire meghatározó jelentőségű e két képesség, egyfelől az alkalmazkodás, másfelől az önérvényesítés. A kötődés (ehhez tartozik az alkalmazkodás) és az autonómia (ehhez tartozik az önérvényesítés) az emberiség egészét érintő, egzisztenciális pszichés alapszükségletet jelentő téma. Ezek határozzák meg az önbecsülésünket is. Mert az, hogy fontosnak és értékesnek érezzük-e magunkat, vagy nemritkán kételkedünk-e önnön értékességünkben, végső soron azokból a tapasztalatokból ered, amelyeket gyermek- és felnőttkorunkban egyfelől a kötődés és a szeretet, másfelől az önérvényesítés és az autonómia viszonyából szerzünk vagy szereztünk.

Arra a meggyőződésre jutottam, hogy párválasztásunk, illetve egy-egy kapcsolatunk sikere vagy kudarca a kötődés és autonómia, valamint az alá- és fölérendeltség (önbecsülés) ellentétére redukálható. Ahogy a kötődés és az autonómia pólusainak nem megfelelő kezeléséből fakad az a probléma is, ha valaki nem talál társat, holott szeretne kapcsolatban élni, vagy az is, ha a szinglilétre vágyik.

Igazságosság, feladatmegosztás, kompromisszum, hatalmi harcok, vonzerő, szenvedély, erotika, gyermeknevelés, házasság, szinglilét, félrelépések, viszonyok, bizalom, bizalmatlanság… ezek a partnerkapcsolatokban, illetve az egyedül élőknél oly fontos szerepet játszó, az érintettek kötődés iránti vágyára és autonómiaigényére, valamint alá- és fölérendeltség-érzésére visszavezethető problémák megérthetők, és ami még fontosabb: javíthatók, illetve megoldhatók. Aki megtalálja az egészséges egyensúlyt alkalmazkodás és önérvényesítés között, és társával (meg más emberekkel is) egyenrangúnak érzi magát, az képes a kapcsolatra, munkára és élvezetre. E három képesség egyszersmind a lelki egészség három pillére.

Könyvem súlypontja mindezzel együtt – ahogy a címe is ígéri – a kapcsolatra való képesség. Azt szeretném kifejteni benne, hogy a kötődés, az autonómia és az önbecsülésünk növelése iránti alapvető szükségletünk milyen mélyen áthatja kapcsolataink alakítását. Az, ahogyan ezekkel az alapszükségleteinkkel bánunk, nagymértékben meghatározza, hogy kik vagyunk és mit akarunk; kit szeretünk és hogy bánunk a partnereinkkel; mitől félünk és hogyan védekezünk e félelem ellen; hogy önmagunkat valósítjuk meg, vagy külső akaratnak engedelmeskedve élünk; mi az, ami izgalomba hoz, és mi az, ami lelohaszt; miről vitatkozunk, és mi az, amiben engedünk, és még sok-sok minden mást.

Ezenkívül természetesen azt is szeretném elmagyarázni, hogyan javíthatják kötődésképességüket, és/vagy az autonómiára való képességüket és ezáltal hogyan szilárdíthatják meg az önbecsülésüket is. E célból hasznos tanácsokkal és gyakorlatokkal szolgálok.

Könyvem szexuális irányultságtól függetlenül mindenkinek szól, mivel a kötődésről, autonómiáról és önbizalomról leírt mechanizmusok minden kapcsolatban központi szerepet játszanak. Jóllehet az itt következő példák szereplői heteroszexuális párok, azért a melegeknek, leszbikusoknak és transzszexuálisoknak is ugyanúgy szólnak.

Célom, hogy ön maga tegyen a szerelmi boldogságáért, és ne várja tétlenül, hogy partnere valamikor majd megváltozzon, vagy Mr. vagy Mrs. Rightként egyszer csak betoppanjon az Igazi. E könyv segítségével aktívan álmai társának keresésére indulhat, illetve rájöhet, hogy már rég megtalálta őt.

Jól alkalmazható gyakorlatokat is összeállítottam, amelyek öntől is erőfeszítéseket követelnek. Önön áll, hogy valamennyi gyakorlatot végre is hajtja, vagy csak elolvassa őket, és válogat közülük. Természetesen az is lehetséges, hogy csak az önnek tetsző gyakorlatokat végzi el.

Nem lehet, hogy egész nemzedékünk kapcsolatképtelen?

Ezt a kérdést Michael Nast blogger A kapcsolatra képtelen nemzedék (Generation Beziehungsunfähig) című, nagy sikerű könyvének 2016-os megjelenése óta gyakran teszik fel nekem újságírók. Nast azt állítja, hogy társadalmunkban a perfekcionizmus és az önoptimalizálási téboly elképesztő mértéket öltött, és a fiatalabb korosztályban ezért egyre kisebb a kötődésre való hajlandóság. Nast szerint a fiatalok a tökéletes partnert keresik, ilyen azonban sajnos nem létezik. Ráadásul az a – főleg fiatal férfiak szájából – gyakran elhangzó kijelentés, hogy „alkalmatlan vagyok egy kapcsolatra”, nem több egyszerű, a kötöttségre való hajlandóság hiányát leplező kifogásnál. Ez, hogy úgy mondjam, a férfimigrén. A társkereső oldalak nem kis szerepet játszanak abban, hogy a kapcsolatok egyre felületesebbé válnak és semmire sem köteleznek, így Nast. A blogger személyes tapasztalatát írja meg, és mint azt követőinek nagy száma is mutatja, tapasztalatait sokan osztják.

Bizonyára nem kevés ember akad, akit kapcsolatra alkalmatlannak mondhatnánk – de vajon nem volt ez mindig is így? Nem lehetséges, hogy a kapcsolatképtelenséget ma másképp élik meg, mint azelőtt? E kérdés megválaszolásához először végignéztem a „Szerelem és kapcsolat az egyes nemzedékek életében” témakörben írott legfrissebb tanulmányokat, és a következő következtetésekre jutottam: bonyolult kapcsolatok és tönkrement házasságok mindig is voltak, soha nem érdemes egy-egy kapcsolat/házasság időtartamát a kapcsolatképesség kritériumának tekintenünk. Manapság ugyan gyakoribb a válás, és a párok gyorsabban is jutnak el a válásig, ám ennek nem az az oka, hogy az emberek ma kevésbé volnának képesek a kapcsolatra, hanem az, hogy megnőttek a kapcsolat minőségével szemben támasztott igények. Ez a nők egyre nagyobb függetlenségével is összefügg, akik a korábbiaknál sokkal ritkábban maradnak meg egy boldogtalan házasságban, csak mert abban házastársuk gondoskodik az eltartásukról: a válások többségét nők kezdeményezik. Arról nem is szólva, hogy a társadalom „korzettje” is sokkal lazább lett: annak, hogy valaki a társadalom értékes tagjának számítson, a házasságkötés és családalapítás ma már nem alapfeltétele. Ahogy szexualitását is sokkal szabadabban és kötetlenebbül kiélheti mindenki. Az internet segítségével minden nehézség nélkül kezdeményezhetők szexuális kalandok. Ám mindezek a körülmények nem jelentik azt, hogy az emberek jobban félnének a kapcsolatoktól, csupán megkönnyítik az érintetteknek, hogy együtt éljenek e félelmükkel. Nem arról van tehát szó, hogy ma a korábbiaknál többen tartanak a kapcsolatoktól, hanem csupán arról, hogy ezek az emberek modern társadalmunkban jobban láthatók, mint régen. Ezenkívül hadd emlékeztessek itt arra is, hogy a kapcsolatnélküliséget sokan már az 1960-as években kívánatos állapotnak kiáltották ki: „Aki kétszer ugyanazzal fekszik le, már a fennálló hatalmi rendszer része”, hangzott a jelszó – és hol volt akkor még az internet kora?

A kapcsolatképtelenség nem az internet és nem is az általa nyújtott rengeteg választási lehetőség jóvoltából alakul ki, ahogy nem is a nagyvárosi élet következménye. A kapcsolatképességet az ember a szülői házban tanulja. A mamánk és a papánk mellett megtapasztaljuk, hogy szeretetre méltóak vagyunk-e, és hogy nagyjában-egészében megbízhatunk-e az emberek közötti kapcsolatokban. A szüleinktől tanultak alapvetően meghatározzák egész későbbi kapcsolati életünket. Mindenesetre a gyerekek szempontjából az utóbbi évtizedekben nem romlottak a feltételek. Az ifjabb nemzedékek szülei általában tájékozottabbak a tekintetben, hogy mi használ a gyerekeknek, és több empátiával foglalkoznak utódaikkal, mint a háború utáni nemzedékek nemritkán traumatizált szülei tették. Tudásunk a gyermeknevelésről jóval nagyobb, és még az iskolázottságtól elzárt társadalmi rétegekben is elterjedt, hogy a gyermekverés nem alkalmas nevelési eszköz. Ezzel szemben viszont a válások aránya magasabb, de – ezt számos tanulmány bizonyítja – a gyerekek sokkal jobban viselik szüleik válását, mint állandó marakodását. Egyébként gyakori, hogy a szülők veszekedéssel terhelt kapcsolata a gyereknél kötelékfóbiát idéz elő.

A kötelékfóbia akkor alakul ki, amikor a gyermekeknek ahhoz, hogy elnyerjék szüleik tetszését, túlságosan alkalmazkodniuk kell. Amikor tehát a szülők nem képesek empatikusan segíteni gyermekük fejlődését, a gyermek veszi magára annak felelősségét, hogy a szüleihez fűződő kapcsolata sikeresen alakuljon. A gyermek egzisztenciálisan függ a szüleitől, és ezért kész mindent megtenni a szülői szeretetért. A túlságos alkalmazkodásért azonban óhatatlanul nagy árat fizet, mivel identitásának egy része hoppon marad. Ez a felnőttkori kötelékfóbia táptalaja. A kötelékfóbiák a veszteségtől való félelem és a szoros szerelmi kapcsolatban az önfeladástól való félelem elegyéből fakadnak. Erről a későbbiekben részletesen szólok majd. Az olyan jelenségek, amelyeket könyvében Nast is leír – a tökéletes partner keresése, az első randevúk utáni hirtelen eltűnés, a promiszkuitás, a kötöttségek nem vállalása, a közel engedés és a távolságtartás heves váltakozása – a kötelékfóbia, a párkapcsolattól való félelem tipikus tünetei. Mindazonáltal tévedés volna azt hinni, hogy aki fél a párkapcsolattól, elvből nem házasodik. Nem kevés az olyan házasság, amelyet a kötelékfóbia struktúrái jellemeznek: a házasságon belül az egyik vagy netán mindkét fél olyan, erre alkalmas manőverek sorával tartja távol a másikat, mint a munkába vagy hobbiba menekülés, a szexuális kedv hiánya, külső kapcsolatok fenntartása, a hallgatás vagy éppen a gyakori veszekedés és a többi.

A kötődés iránti vágy azonban velünk született, alapvető szükséglet. És ez a legfrissebb felmérésekben így is fogalmazódik meg: a legtöbb ember ma is életre szóló társat szeretne találni, illetve társával együtt szeretne megöregedni. Ez mit sem változott. Ezt erősíti meg saját megfigyelésem is: nagyon sok olyan fiatalt ismerek, aki korán, olykor már az iskola éveiben összeköti életét egy társsal, akivel aztán végtelenül hosszú időre együtt is marad – ilyen az én időmben szinte soha nem fordult elő. Mi annak előtte sokkal gyakrabban váltogattuk partnereinket. Ki tudja, talán manapság egy „kapcsolatképes” nemzedékkel van dolgunk.

Kötődés és autonómia

Ahogy már említettem, a kötődés és az összetartozás szükséglete, valamint az az igényünk, hogy szabad, autonóm emberekként éljünk, alapvető egzisztenciális emberi szükségleteink közé tartozik. Az elejétől a végéig áthatják egész életünket. Amikor világra jövünk, a köldökzsinór jelenti a kötődést, ezt aztán elvágják. Az újszülött, ha nincs olyan személy, aki gondoskodna róla, meghal. Teljes mértékben rá van utalva arra, hogy mások gondozzák és ellássák. Életünk során szerzett első tapasztalatunkat az egzisztenciális függőség határozza meg. A kötődést és a függést egymáshoz társítjuk. A csecsemőnek egyetlen autonóm cselekvési lehetősége marad, hogy felhívja magára a figyelmet, ez pedig a sírás. Csak sírásával tudja befolyásolni a szüleit. Ha a szülők erre nem reagálnak, és a végtelenségig hagyják sírni a gyermeket, ő arra a tapasztalatra fog szert tenni, hogy cselekedete hatástalan, és nem képes beavatkozni saját élete alakításába. Ez a tehetetlenség olyan mély tapasztalat, mely felnőttkorában is érezteti hatását, kivált akkor, ha gyermekkorát és ifjúságát később is az határozza meg, hogy gyermekként nemigen tud hatni a szüleire, mert azok autoriter módon, ridegen, az ő szükségleteinek figyelmen kívül hagyásával cselekszenek.

Egész fejlődésünk arra irányul, hogy egyre önállóbbá és autonómabbá váljunk. A cél az, hogy fiatal felnőttként teljesen autonóm módon, a szüleinkről leválva, önálló életet tudjunk élni. Így növekedése során a gyermek befolyásolási lehetőségei egyre nagyobbak: megtanul fogni, mászni, járni, beszélni, cselekvéseinek játéktere egyre nő. Ahogy fejlődik, a cseperedő gyermek kötődési szükséglete mindvégig nagyon fontos szerepet játszik: kezdetben a szülőkhöz kötődik, aztán a tágabb családhoz, a testvérekhez és a nagyszülőkhöz. Az óvodában az óvónőkkel, a játszótársakkal, később az iskolában a tanárokkal és a barátokkal tovább tágul a kapcsolatok köre. A serdülőkorban pedig többnyire megteszi az első próbálkozásokat egy szerelmi kapcsolat kialakítására.

Egész életünkben azzal foglalkozunk, hogy egyfelől beteljesítsük kötődés iránti vágyunkat, másfelől önállóan és szabadon cselekedjünk. A kötődés iránti szükségletünk természetesen nem korlátozódik kizárólag szerelmi kapcsolatokra; chatelés, közös meccsnézés, kocsmázás és baráti együttlétek során is kielégül. Míg életünk első két évtizede annak jegyében telik, hogy egyre autonómabbakká válunk, és igyekszünk emberi kapcsolataink kereteit szélesíteni, életünk középső szakaszát a kötődés és az autonómia helyes egyensúlyának megtalálása jellemzi. Életünk vége felé viszont autonómiánk sokszor csökken, mivel mindinkább mások segítségére szorulunk, és halálukkal egyre több, hozzánk közel álló, korunkbeli emberhez való kötődésünket veszítjük el. A halálunkkal végezetül mind kötődéseink, mind autonómiánk megszűnik.

Alkalmazkodás és önérvényesítés

Egy sikeres emberi kapcsolatban, bármilyen természetű legyen is, az érintetteknek tudniuk kell alkalmazkodni, egyszersmind önmagukat is érvényesíteni. Az alkalmazkodás kötődés iránti szükségletünk, az önérvényesítés pedig autonómiaszükségletünk kielégítését szolgálja. Aki nem tud alkalmazkodni, az kötődni is képtelen, és aki nem képes önérvényesítésre, az a kapcsolaton belül elveszíti személyes szabadságát. Az emberek többsége vagy túlzottan alkalmazkodik, vagy túl erősen elhatárolódik. Akadnak olyanok is, akik a kapcsolat jellegétől és aktuális fázisától függően a két pólus között ingáznak ide-oda. Nagyon erős partnernek talán alávetik magukat. Egy másik kapcsolatban viszont domináns pozíciót foglalnak el.

Aki túlságosan alkalmazkodó, az emberi, kiváltképpen szerelmi kapcsolataiban hajlamos messzemenően elnyomni vágyait és szükségleteit. Megpróbál a lehető legjobban megfelelni partnere (és nemritkán más emberek) elvárásainak. Az a látens félelem munkál benne, hogy ellenkező esetben elveszítheti annak a személynek a közelségét, akihez kötődik. De az is lehetséges, hogy a túlzottan alkalmazkodó ember éppen az ellenkező utat választja: kerüli a túl szoros szerelmi kapcsolatokat, és a közelség pillanatai után újra és újra távolságot teremt. Ebben az összefüggésben kötelékfóbiáról beszélünk. Az érintettek nem látnak más lehetőséget személyes szabadságuk megőrzésére, mint hogy újra és újra, sőt akár végleg is eltávolodnak partnerüktől. Csak akkor tudják szabadnak és függetlennek érezni magukat, ha egyedül vannak, vagy olyan emberek veszik körül őket, akik nem támasztanak velük szemben különösebb elvárásokat. Csak ilyenkor engedik meg maguknak, hogy utat engedjenek saját vágyaiknak és szükségleteiknek, melyeket akkor éreznek a leginkább, amikor senki nincs a közelben, aki bármit is elvárna tőlük.

Ahhoz, hogy alkalmazkodni tudjak, bizonyos szociális készségekre van szükségem: észlelnem és értenem kell a másik ember vágyait. Ez az emberi beleérző képesség, az empátia révén történik. Az empátia képezi a hidat az Én és a Te között. Az emberek közötti kötődések és kapcsolatok megkövetelik, hogy az érintettek együttműködjenek, megnyíljanak egymás előtt, kompromisszumokat találjanak, integrálódjanak, odaforduljanak egymáshoz, engedjenek egymásnak, szövetséget kössenek és ragaszkodjanak egymáshoz. Ezek egytől egyig olyan viselkedési módok, amelyek az alkalmazkodást és a kötődést szolgálják. Ahhoz, hogy alkalmazkodjam a másikhoz, követelmény a köztünk lévő különbségek csökkentése, ahhoz, hogy elfogadjon, szükséges, hogy hasonuljak hozzá és megfeleljek az elvárásainak. Az érzelmek szintjén a szeretet, a szerelem és az erotikus vonzódás motivál bennünket, hogy kötődéseket vállaljunk, míg szeméremérzetünk arra kényszerít, hogy a társadalom általános szabályaihoz és normáihoz igazodjunk.

Ahhoz viszont, hogy egy másik emberhez kötődjem, bizonyos mértékű személyes autonómiára is szükségem van, különben fennáll a veszély, hogy a hozzá fűződő kapcsolatban elveszítem önmagam és személyes szabadságomat. Ezt a veszélyt sokan érzik, már egy szoros szerelmi kapcsolat puszta gondolatára is.

Saját érdekeink és szükségleteink érvényesítése más képességeket igényel, mint amelyek kötődés iránti vágyunkat segítik beteljesülni: tudnunk kell elhatárolódni és elszakadni. Tekintetünk nemcsak arra irányul, ami közös és kötelez, hanem arra is, amiben különbözünk, és ami elválaszt a partnerünktől. Azzal, hogy kritikusan szembenézek vele, távolságot teremtek magam és a társam között. Meg kell kockáztatnom, hogy – legalább egy kis időre – elveszítem a másik ember közelségét. Ennek az elszakadásnak az elviseléséhez saját akaratra van szükségünk, ami elvezet céljainkhoz és érdekeinkhez. És természetesen szükségünk van bizonyos mértékű konfliktusképességre is: el kell foglalnunk álláspontunkat és azt érvényesítenünk kell.

Az autonómiához többek között ezek a fogalmak kapcsolódnak: szabadság, kontroll, elhatárolódás, hatalom, önrendelkezés, elengedés, búcsú, elszakadás, dominancia, verseny és vetélkedés. Itt tehát a túlélésért vívott személyes harcról van szó, érdekeink érvényesítéséről, szükség esetén embertársainkkal vagy akár a partnerünkkel szemben is. Személyes szabadságunkért és autonómiánkért ezért nélkülözhetetlen, hogy képesek legyünk elszakadni és elengedni. A felnőtté válás során, ha a magunk útját akarjuk járni, el kell oldani a szüleinkhez és olykor más emberekhez fűződő kötelékeinket. Az elválás képessége egyszersmind engedély is arra, hogy ezt megtegyük, és előfeltétele annak, hogy szerelmi kapcsolatba bocsátkozzunk. Aki ugyanis azt az érzést ápolja magában, hogy soha nem lesz képes megszabadulni egy lehetséges partnerétől, vagy hogy ezt nem szabad megtennie, abban mindig is nagy lesz az ellenállás azzal kapcsolatban, hogy valóban igent mondjon partnerének: ha ugyanis megteszi, túl nagy lesz benne a szabadság képzelt elvesztésének érzete. Az érintettek általában legalább egyik szülőjüknél azt tapasztalták, hogy nem lehet bűntudat nélkül eltávolodni tőle. Az anya csalódott arca mélyen bevésődik, ezáltal a szerelmi viszonyhoz is túlságosan erős megkötöttségeket és kötelezettségeket társítanak.

Az érzelmek szintjén autonómiánk megőrzéséhez agresszióra van szükségünk, ezt így is hívjuk: elszakadási agresszió. Dühöt és agressziót érzünk, amikor úgy érzékeljük, hogy átlépik személyes határainkat, zavarnak, feltartanak, nem értenek meg, visszautasítanak, megsértenek vagy igazságtalanul bánnak velünk. Agresszióra azért van szükségünk, hogy meg tudjuk védeni magunkat. És egy bizonyos mértékű agresszió ahhoz is kell, hogy az életben megszerezzük magunknak, amit szeretnénk.

Alá- és fölérendeltség

Miközben arra vágyunk, hogy autonómok legyünk, egyszersmind kötődéseink is legyenek, valamennyiünknek szüksége van személye elismerésére és elfogadására is. Önértékelésünk szorosan összefügg kötődéseink minőségével és szubjektív védekezőképességünkkel. Aki jól megállja a helyét, lelkileg is erősnek érzi magát. Aki szeretetteljes és működőképes kapcsolatban él, úgy érzi, elfogadják és a másikhoz tartozik. Mindkettő erősíti az önbecsülésünket.

De itt a kérdés: mit kell tennünk, hogy szeressenek és elfogadjanak bennünket? Elég-e egyszerűen olyannak lennünk, amilyenek vagyunk? Szabad-e egy kapcsolatban ragaszkodnunk érzelmeinkhez, vágyainkhoz és szükségleteinkhez? Vagy inkább alkalmazkodnunk kell, és a másik fél elvárásait kell teljesítenünk? Hogy ezekre a kérdésekre milyen válaszokat adunk, az az önértékelésünktől függ. Amennyiben az önértékelésem stabil, úgy fogom találni, hogy rendben vagyok úgy, ahogy vagyok, és szerelmi kapcsolatomban sem meghajolnom, sem rejtőzködnöm nem kell a másik előtt. Ha viszont az önértékelésem kissé vagy éppenséggel nagyon megroppant, arra az eredményre fogok jutni, hogy valamilyen formában erőfeszítéseket kell tennem, hogy a másik szeressen. És ez a kapcsolati problémák egyik fő oka: sokan nem merik vállalni önmagukat. Sokan rejtegetik személyiségük egyes részeit, amikor megpróbálják elnyomni bizonyos érzelmeiket, keveset beszélnek a szükségleteikről, egy meghatározott szerepet vesznek magukra, kerülik a konfliktusokat és szőnyeg alá söprik a problémákat. Úgy érzik, valójában nem egyenrangúak a partnerükkel, hanem valamilyen módon alárendeltek. Amikor az a benyomásunk, hogy (talán csak látszólag) erősebb társunk fölényben van velünk szemben, természetes reakciónk, hogy alárendeljük magunkat neki (vagy elmenekülünk előle). Az alkalmazkodás az alárendeltség kistestvére, és oda vezet, hogy igyekszünk megfelelni látszólag erősebb partnerünk elvárásainak, mert tetszeni szeretnénk neki, és azt akarjuk, hogy elfogadjon bennünket. Más szóval: ez esetben kötődési vágyunk oltárán feláldozzuk autonómiánk egy részét.

Hogy ki foglalja el a fölé- és ki az alárendelt pozíciót, nem csupán annak függvénye, hogy mit mond az önértékelésünk, hanem annak is, hogy mennyire érezzük biztosnak magunkat a kapcsolatunkban. Megeshet például, hogy két olyan, bizonytalan önértékelésű ember szeret egymásba, akik elméletben egyenrangúnak érezhetnék magukat. Ám gyakran előfordul, hogy egyikük védi labilis önértékelését, és inkább távolságot tart a másiktól, vagyis az autonómiába menekül, míg a másik fél alkalmazkodik és belekapaszkodik a partnerébe, vagyis nagyon erős benne a kötődés iránti vágy. Természetesen a kapcsolatdinamika is fontos szerepet játszik ebben: minél távolságtartóbbá válik a látszólag autonóm partner, annál erősebben szítja társában a veszteségtől való félelmet, következésképpen heves késztetést vált ki belőle, hogy belekapaszkodjon a partnerébe. Ebben a felállásban a hatalom azé, aki menekülni próbál a közelségből, a kapaszkodni akaró fél pedig tehetetlen. Azáltal, hogy a kapcsolatban lejt a hatalmi pálya, a menekülni igyekvő partner erősebb helyzetben, fölényben van, míg a csimpaszkodó fél alávetett és függő helyzetűnek érzi magát. Eközben az autonómiájáért küzdő partner azzal, hogy szűken méri az együttlétekre szánt időt és fizikailag is távol tartja magától a társát, nem csupán aktívan igyekszik távolságot teremteni, hanem passzívan is, azzal, hogy bár testi valójában jelen van, kevéssé nyílik meg, és alig tesz valamit a kapcsolatért.

Az ideális állapot az, amikor két egyenrangú ember találkozik, és mindketten egyenértékűnek érzik magukat. Ez esetben mind a kötődés, közelség és függőség iránti vágyukat, mind az önállóság- és autonómiaszükségletüket össze tudják egyeztetni. A sikeres kötődésért képesek bízni egymásban, odafigyelni egymásra, empátiát tanúsítani egymás iránt, engedni egymásnak és kompromisszumokat kötni egymással. Autonómiájuk sikere érdekében meg tudják őrizni a hitelességüket, ki tudnak tartani kívánságaik és szükségleteik mellett, képesek érvelni, tárgyalni és vitázni. És ha a két partner értékei és érdekei között akad néhány közös vonás is, akkor boldog és eleven kapcsolatuk lehet. Ez a könyv arról szól, hogy hogyan juthatunk el ide.

Tartalom

Hogyan?! Mindenki képes kapcsolatra?

Nem lehet, hogy egész nemzedékünk kapcsolatképtelen?

Kötődés és autonómia

Alkalmazkodás és önérvényesítés

Alá- és fölérendeltség

Kapcsolati programunk

Zsákmánysémánk

Tipikus férfi, tipikus nő

A veszteségtől való félelem izgat, a biztonság untat

A hirtelen érzelemhalál és a távolságteremtés egyéb technikái

A szerelmes érzések elvesztésének további okai

Nem lehet veled villogni!

Te biztos, ami biztos, megvagy!

Nem szabad szakítanom!

Senkiben sem bízhatom!

Kitérő: Szeretem a szinglilétet!

Alkat vagy a gének?

A szülői ház: szerelmi kapcsolataink edzőtábora

Az ősbizalom és a visszatükrözött önértékelés

A negatív bevésődés és a trauma között képlékeny az átmenet

Legyünk bátran őszinték!

Találd meg kötődési programodat!

Első lépés: Milyen volt a szüleidhez való kötődésed minősége?

Második lépés: Milyen érzéseket vártak el, illetve vettek rossz néven otthon?

Harmadik lépés: Milyen szereped, feladatod volt a családodban?

Negyedik lépés: Találd meg hiedelmeidet

Ötödik lépés: Azonosítsd az érzelmeidet

Hatodik lépés: Összefoglalás

Keresd meg autonómiaprogramodat

Első lépés: Mennyire elégítették ki szüleid az autonómiaigényedet?

Második lépés: Milyen példát mutattak neked a szüleid az önállóság vonatkozásában?

Harmadik lépés: Hogyan viszonyultak hozzá a szüleid, ha dühös voltál?

Negyedik lépés: Találd meg a hiedelmeidet

Ötödik lépés: Azonosítsd az érzelmeidet

Hatodik lépés: Összefoglalás

Ismerd meg árnyékgyermekedet!

4D-s filmünk: mezőperspektívából a megfigyelő perspektívába

A felnőtt énünk

Az árnyékgyermek és védekezési stratégiái

Extro- és introvertált védekezési stratégiák

Intro- és extrovertáltak párkapcsolatban

Önvédelem a kötődés szolgálatában

Idealizálás és elfojtás

A saját érzelmek elfojtása

Harmóniára törekvés

A segítőszindróma

Tökélyre való törekvés

Gyereknek maradni és gyámoltalanság

Panaszkodás, kapaszkodás és követelés

Vásárlás, fogyasztás és szenvedélybetegség

Hisztérikus védekezési stratégiák

Depressziós védekezési stratégiák

Önvédelem az autonómia szolgálatában

Bizalmatlanság és lebecsülés

A szerelem és a gyönyör érzésének elvesztése

Hatalomvágy és versengés

Menekülés és elkerülés

Támadás és roham

Falépítés és a beszélgetés megtagadása

Intellektualizálás és racionalizálás

Narcisztikus védekezési stratégiák

Kényszeres védekezési stratégiák

Skizoid védekezési stratégiák

Tipikus konfliktusok a szülői szerep témája körül

Az egyenjogúság elvesztése

A hatalom egyenlőtlen felosztása

Igazságtalanul elosztott „adok-kapok”

Gyógyulás

Tulajdonképpen hogyan fest egy boldog párkapcsolat?

Erősítsd felnőtt énedet

Kapd rajta magad, és kapcsolj át

Tegyél különbséget a tények és azok értelmezése között

Vond ki magad a bonyodalomból

Zsigeri megérzés helyett érveket

Fogd kézen az árnyékgyermekedet

Mindennapi stratégiák az árnyékgyermeknek

Bátorító mondatok

Egyértelmű felszólítások

Erőforrások

Erőpózok (power posing)

Fedezd fel a napsugárgyermeked!

A napsugárgyermektől a megfigyelő pozícióba

Találd meg építkezési stratégiáidat!

Általános építkezési stratégiák

Vállald a felelősséget, és fogadd el, ami van

Szüntesd meg a projekciódat, és találj egy metatartást

Ügyelj arra, hogy élvezd az életet

Építkezési stratégiák az autonómia szolgálatában: Tanulj meg elhatárolódni, foglalkozz a magad dolgával!

Vedd magad komolyan

Nyisd ki a szemed

Érezd önmagadat

Dönts és cselekedj

Vitatkozz és érvelj

Tanulj meg nemet mondani

Engedd el

Építkezési stratégiák a kötődés szolgálatában: Tanulj meg alkalmazkodni, bízzál, lépj kapcsolatba!

Szüntesd meg az ellenállásodat

Engedd, hogy legyenek gyenge érzelmeid

Tanulj meg bízni

Gyakorold a jóindulatot és az empátiát

Nem baj, ha elfogadsz segítséget

Mondj egyszerűen igent

Találd meg személyes építkezési stratégiáidat!

Összefoglalás: Nyolc lépéssel egy új életbe

Bibliográfia

Mutató

Elektronikus változat:
Ambrose Montanus

Forgalmazza:

eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Jost – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0