F

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Danny Rensch

Dark Squares

How Chess Saved My Life

PublicAffairs, New York, 2025

Fordította: Békési József

Copyright © 2025 Dark Squares by Daniel Michael Rensch

Hungarian translation © Békési József, 2026

Hungarian edition © Gabo Kiadó, 2026

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Kiadja a Gabo Könyvkiadó

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Várlaki Tibor

Szerkesztő: Daróczi Péter

Borítóterv: Szabó Vince

Tördelő: Schwarczenberger Helga

Korrektor: Sálinger József

ISBN 978-615-110-019-6

www.gabo.hu

www.facebook.com/GABOKIADO

www.instagram.com/gabo_kiado

A GABO Kiadó e-könyveinek kizárólagos terjesztője a DiBookSale Zrt.

Elektronikus verzió v1.0

Anyámnak, aki mindig több volt, és több lesz annál, mint aminek látszik.

TARTALOM

Előszó

ELSŐ RÉSZ

1. Falusi patkány

2. A szekták működnek

3. Sakkvándorok

4. „A McDonald’sba, Gary”

5. Hit

6. Alkalmatlanság

7. Ezer halál

8. Egy kis pia

9. Danny Rensch árvasága

10. Néha testápolóval

11. Shauna

MÁSODIK RÉSZ

12. Kiégés

13. „Ez a Danny gyerek mekkora seggfej!”

14. Titkok

15. Következmények

16. A nagy hazugság

17. Egzisztenciális krízis

18. Menj haza, anya!

19. Melldöngetés

20. Sötét évek

21. Botrány

Epilógus

Köszönetnyilvánítás

A GABO Kiadó e-könyveiről

Ha tetszett a könyv, olvassa el ezt is

ELŐSZÓ

SALT LAKE CITY, UTAH
2022. SZEPTEMBER 4.

Amint leszálltam Salt Lake Cityben a nemzetközi repülőtéren, a telefonomon az első értesítés egy WhatsApp-üzenet volt Henrik Carlsentől, amelyben tanácsot kért. Azt hittem, a fia, Magnus aznapi, St. Louisban, a Sinquefield-kupán játszandó mérkőzésével kapcsolatban akar tanácsot kérni, ezért mielőtt felhívtam volna, rákerestem a neten a verseny legfrissebb eredményeire.

Három órával azelőtt jöttem el St. Louisból. Mivel a Sinquefield-kupa a világ egyik legelőkelőbb sakkversenye, a Chess.com képviseletében részt vettem a megnyitó ünnepségen. Magammal vittem a fiaimat, Nasht és Warnert is. Logic, a rapper, aki az előző évben részt vett a hírességek számára rendezett PogChamps versenyünkön, koncertet adott a városban a hétvégén, és meghívott engem meg a fiúkat, hogy a színpad mögül nézzük meg.

Vasárnap délelőtt Magnus Carlsen, az aktuális világbajnok és nagy valószínűséggel minden idők legnagyobb sakkozója, egy fiatal amerikai nagymester, Hans Niemann ellen állt ki a harmadik fordulóban. Az ilyen mérkőzésen egy Carlsen-kaliberű versenyzőtől elvárták, hogy hozza a papírformát – Niemannt a tehetsége ellenére nem lehetett egy napon említeni minden idők egyik legjobbikával. Ám miközben én a repülőgépen ültem, Hans lemosta a tábláról Magnust. Ez volt a világbajnok első veresége világossal a nyolc év alatt játszott ötvenhárom játszma során – döbbenetes fordulat.

Ezért írt rám Magnus apja. Amint megálltam a házunk előtt, és kiraktam a fiúkat a kocsiból, felhívtam. Henrik okos fickó, óvatosan és tudatosan fogalmazta meg a kérdéseit. Hogy működik a Chess.com csaláskiszűrő algoritmusa? Milyen csalásokat tudtok kiszűrni?

Nem célzott a St. Louisban történtekre, de nem is kellett. Pontosan tudtam, mire akar kilyukadni. A sakkvilágban mindenki tudta, hogy a csalás a játék létét fenyegető jelenséggé vált. A mesterséges intelligencián alapuló sakkprogramok megjelenése óta a számítógépek minden embernél jobban tudnak sakkozni. És ha ez nem lenne elég, maguk a programok ingyenesek és nyílt forráskódúak; bárki letölthet egy programot, amellyel az összes valaha élt nagymestert megverheti.

A mesterséges intelligencia (AI) megjelenése előtt a csalás ritkán okozott problémát a sakkban. Ahogy egyesek előszeretettel emlegették, a sakk az úriemberek játéka volt. De amint a csalás lehetősége felmerült, a játékosok fiatalabb nemzedéke körében sokan csalnak online. Az interneten szárnyra kaptak a versenyeken csaló játékosokról szóló pletykák.

Az AI-nak köszönhetően a versenysakk világa rohamosan közeledett a kölcsönös bizalom teljes eltűnéséhez, pedig enélkül nem létezhet fair verseny. Magának a játéknak a legitimitása került veszélybe. Érezni lehetett, hogy egy ponton túl az egész fel fog robbanni, méghozzá olyan látványos módon, amely meg fogja kérdőjelezni a játék tisztességét. A nagyközönségnek még sejtelme sem volt erről, de a sakkvilágban mindenki tudta, hogy közeleg a pillanat. Csak idő kérdése volt.

Hans Niemann is azok közé tartozott, akiről azt suttogták, hogy csal. Ijesztő sebességgel száguldott felfelé a ranglistán az előző másfél évben, és sokan törték rajta a fejüket, hogyan csinálta. Az emberek szerint csalt a pénzes online versenyeken, konkrétan a Chess.com-on, és felmerült az a kérdés, hogy Hans csalt-e az élő versenyeken is. Amikor Magnus néhány héttel korábban Hans ellen játszott Miamiban az FTX Crypto Kupán, fölényesen nyert. Ennek ellenére azt beszélték, hogy a Magnus és a többi élvonalbeli játékos azzal a benyomással jött el Miamiból, hogy Hans játékában volt valami furcsa. Aztán jött a döbbenetes eredmény St. Louisból.

A gyanú nem volt teljesen megalapozatlan. Hans Niemann korábban csalt a Chess.com-on. Tudtam, mert a cég szakértőjeként segítettem kifejleszteni egy pontos csalásérzékelő rendszert. Nemcsak képesek voltunk elkapni és lezárni a naponta felbukkanó csaló több ezer névtelen fiókot, hanem az évek során elkaptunk és kitiltottunk több száz ismert versenyzőt is. Ezeknek az eseteknek a nagy részét személyesen intéztem, felhívtam a játékosokat, meghallgattam a vallomásukat, és kiszabtam a szankciókat, amelyeket be kellett tartaniuk, ha tovább akartak játszani a Chess.com-on. Közéjük tartozott Hans is. Csaláson kaptuk az oldalunkon. Beismerte. Ügy lezárva. A politikánk az volt, hogy bizalmasan kezeljük a csalási eseteket, különösen a tizennyolc éven aluli játékosok esetében, és Hans is közéjük tartozott, amikor rajtakaptuk.

Minden tőlem telhetőt megtettem, hogy egyszerű válaszokat adjak Henrik Carlsen kérdéseire. Elmagyaráztam, hogyan működik a Chess.com csalásérzékelő rendszere, de nem beszéltem az algoritmus titkos részeiről és az alapjául szolgáló komplex matematikáról, sem az esetek tapintatos ügyintézéséről. Henrik azonban végül, óhatatlanul áttért a Hans körül keringő pletykákra. Tényleg csaláson kaptuk az oldalon? Mi a véleménye a Chess.com-nak Hans élő játékáról? Milyen információt vagyok hajlandó átadni az ügyben?

Nem tudtam, mennyit kellene elmondanom Henriknek. Kínosan éreztem magam, és nem először. Amikor elindítottam a Chess.com-ot, meg sem fordult a fejemben, hogy ilyen helyzeteket kell majd megoldanom. Az egyre szaporodó csalásokkal ez csak a legújabb, legnagyobb horderejű eset volt azok között, amelyekkel meg kellett birkóznom. És ha belegondolok, honnan jöttem és hogyan nőttem fel, az ilyen telefonhívásoknál mindig eltöprengek, egyáltalán hogyan kerültem ebbe a helyzetbe.

A sakkot kilencéves koromban fedeztem fel, miután megnéztem A bajnok című filmet. Arizona hegyvidékén éltem egy kis faluban, ahol sokaknak még egy pár új cipőre sem telt. Miközben az általános és a középiskolában országos diákbajnok lettem, a kamaszéveimet azzal töltöttem, hogy sakkversenyekre utaztam a világ minden tájára, egyedül, éppen csak annyi pénzzel, hogy enni tudjak valamit. Huszonhárom évesen, amikor megismerkedtem Erik Allebesttel és Jay Seversonnal, akikkel megalapítottuk a Chess.com-ot, kibukott hallgató voltam, két gyerekkel, egy széthulló házassággal, és több tízezer dollár adóssággal. Alkoholfüggő voltam, rendszeres pánikrohamaimat szorongáscsökkentő gyógyszerekkel próbáltam leküzdeni, és egyik Marlboróról a másikra gyújtottam, hogy átvészeljem a napokat. De még a mélyponton is volt egy látomásom arról, hogyan mentsem meg a játékot, amit annyira szerettem.

A sakkvilág, amelyben felnőttem, tragikus volt. A sakkot mindig az emberi szellemi teljesítőképesség csúcsának tartották. De akkoriban maga a játék, mint versenysport, borzalmas állapotban volt. Pénzügyi és erkölcsi szempontból teljesen csődöt mondott, megrontotta az oligarchák és a harmadik világbeli emberek pénze. A felső vezetés hozzá nem értése miatt gazdasági súllyal nem rendelkezett. Nem lehetett profi játékosként megélni. A világ legjobb sakkjátékosai „sakkvagabundokként” éltek, egyik versenyről a másikra sodródtak, kanapékon és olcsó motelszobákban aludtak, és próbáltak annyi nyereményt összekaparni, hogy meg tudják venni a busz- vagy repülőjegyet a következő versenyre. Megszakadt a szívem, amikor láttam, hogy az általam bálványozott játékosok ilyen nyomorúságos életet élnek.

De hittem benne, hogy ennek nem kell így lennie.

Hittem benne, hogy a sakk jobb lehet.

És – akármilyen nagyratörőnek is tűnhet egy huszonhárom éves, függőségekkel küzdő, kibukott hallgatótól – hittem abban, hogy én fogom megjavítani. Őszinte, belülről fakadó vágyat éreztem a sakkvilág megváltoztatására, bár nem tudtam, hogyan fogjak hozzá.

Amikor a viharos kezdés után találkoztam Erikkel és Jayjel, a látomásomhoz hozzá tudtuk adni az üzleti és technikai szakértelmüket. A következő évtizedben együttes erővel felülkerekedtünk a versenytársainkon, meghódítottuk a sakkozók által rétegigénynek tartott közösségi hálózatot, és nekiláttunk, hogy teljesen forradalmasítsuk a professzionális sakk világát. Megváltoztattuk azt, ahogyan a játékot tanítják, ahogy játsszák, de még azt is, ahogyan nézik. Közben azt vettem észre, hogy a cégen belül szabadúszó tartalomgyártóból tiszteletbeli társalapítóvá és fő szakemberré léptem elő – ez utóbbi cím körülbelül annyit takart, hogy „a fickó a sakkcégnél, aki a sakkos dolgokkal foglalkozik”. És a nagyon szerény kezdetek után hirtelen a világ vezető online sakkoldalának élén találtam magam.

Ami nagy dolognak hangozhat, de egészen a közelmúltig viszonylag kicsi volt. 2019-ben a Chess.com rétegigényt kiszolgáló kis honlap volt, ahol bárki játszhatott, leckéket vehetett és feladványokat oldhatott meg, nézhette a kedvenc játékosait a versenyközvetítéseken, és követhette a sakkvilág kiemelkedő eseményeit és híreit. Körülbelül napi egymillió aktív felhasználónk volt a világ minden tájáról, ami annyi bevételt termelt, hogy rendes fizetésünk legyen és működésben tartsuk a céget. Aztán 2020 márciusában végigment a világon a Covid–19 járvány első hulláma. A bolygó teljes népessége visszahúzódott az otthonába, felment az internetre, és azon töprengett, hogy mit csináljon. Milliók számára az volt a válasz, hogy lehetne sakkozni. Amikor az Egyesült Királyságban életbe léptek a lezárások, hirtelen megugrott a Chess.com regisztrált felhasználóinak a száma. Aztán Németország is bezárkózott, és ismét tömegesen érkeztek az új felhasználók. Amikor India is sorra került, lefagytak a szervereink. Néhány hét leforgása alatt a napi egymillió felhasználó kétmillióra, majd háromra és négyre ugrott.

Azon a tavaszon észbontónak tűnt a növekedésünk, pedig semmi sem volt ahhoz képest, amikor ősszel a Netflix bemutatta a Vezércsel című sorozatát. A Vezércsel hét izgalmas részen keresztül mesélte el egy árva kislány, Beth Harmon (Anya Taylor-Joy) történetét, akiről már gyermekkorában kiderült, hogy csodagyerek a sakkban. A sorozat nem csak a sakkozók és sakkrajongók körében aratott hatalmas sikert. Nálam például nagyon betalált a főszereplő útja a nehéz gyermekkortól a sikerig. A Vezércsel a Netflix addigi legsikeresebb sorozata lett hatvanhárom országban. Amerikában csak az első hónapban hatvankétmillió otthonban nézték.

A sorozattal párhuzamos volt a növekedésünk. Az első százezer előfizetőnk összegyűjtése tíz évig tartott, a második kilencszázezer viszont néhány hónap alatt összejött. A csúcson naponta négyszázezer új játékos regisztrált, és a napi aktív felhasználók száma elérte a tízmilliót, akik közel harmincmillió játszmát játszottak naponta.

Azt mondhatnám, addig a pillanatig mérsékelten sikeres vállalkozó voltam. Ma technológiai igazgató vagyok egy milliárd dolláros szilícium-völgyi unikornis tetején, amely alapvetően forradalmasította a világ legrégebbi játékát. Az ismertebb techcégek vezetőihez hasonlóan én is olyan pozícióba kerültem, amellyel olyan feladatok járnak együtt, amilyenekről korábban nem is álmodtam: nyilvánosan állást kellett foglalni Oroszország Ukrajna elleni támadásáról, vagy telefonbeszélgetéseket folytatni az amerikai Igazságügyi Minisztériummal a lehetséges bűnügyi problémákról a techiparban. Az egész teljesen valószerűtlennek tűnt. És gyakran eltöprengek, hogy elég képzett vagyok-e, képes leszek-e megbirkózni mindezzel.

A techiparban sok cégalapítót és vezetőt ismerek, akik időnként hasonlóan éreznek, különösen azután, hogy a vállalataik olyan sikereket értek el, amilyenekről álmodni sem mertek volna. Az én helyzetem azonban más. Mark Zuckerberg létrehozta a Facebookot. Ha csődbe viszi a cégét, vagy erkölcsileg elítélhető módon működteti, azzal nagy kárt okozhat, de végső soron az csinál vele, amit akar. A sakk azonban nem az enyém, nem is a cégemé. A Szilícium-völgy zsargonjában „nyílt forráskódú játéknak” neveznék. Ez a címke azonban – bár technikai értelemben pontos – közel sem ragadja meg, mi a sakk és mit jelképez.

A sakk az egész világé. Olyan játék, amely bele van szőve az emberi lét szövetébe. A technológiai kvantumugrásoknak köszönhetően az online sakk üzlete mára teljesen beárnyékolja azt, ahogyan a játékot a valódi világban a tábla fölött játsszák. Világszerte vannak fiatalok, akiknek a sakk csak telefonon játszható játék, ami az esetek döntő többségében azt jelenti, hogy a mi alkalmazásunkat használják. Ez viszont azt jelenti, hogy az üzlettársaimmal együtt – teljesen véletlenül – mi lettünk egy felfoghatatlanul értékes dolog őrzői, ami igazából nem a miénk.

A sakk már több ezer éve velünk van. Ha a Chess.com holnap leállna, a játék akkor is újabb ezer évig fennmaradna. A mi sikerünk csak egy fordulópont hosszú, sokszínű történetében. Ezzel együtt ebben a pillanatban döntő hatással vagyunk arra, hogyan játsszák a világ minden országában. De ki jelölte Danny Renscht arra, hogy ilyen nagy hatása legyen a játék sok aspektusára, onnan kezdve, hogyan tanítják, egészen addig, hogyan jelenik meg. És ami még fontosabb, ki nevezett ki engem arra, hogy eldöntsem, mi számít fair játéknak? Senki.

Tehát mit kellett volna válaszolnom Henrik Carlsen kérdésére Hansról? Régen lefektettem azt a szabályt, hogy a Chess.com-on történt csalásokat bizalmasan kezelem. Sok ismert játékos elbukott a csalásérzékelő rendszerünkön, és bár néha kénytelen voltam felfüggeszteni vagy akár megszüntetni a fiókjukat, soha nem éreztem úgy, hogy nyilvánosságra kellene hoznom a történteket. Amennyire tudtam, a tábla fölötti versenyeken vagy más oldalak online versenyein szabályosan játszottak, és nem akartam rontani a hírnevüket vagy a pénzkereseti lehetőségeiket.

Több okból is tétováztam választ adni Henrik kérdésére. Először is, a Chess.com éppen akkor zárta le Magnus Carlsen cégének, a Play Magnus Groupnak a féléves felvásárlási folyamatát. Ez azt jelentette, hogy körülbelül egy hete bármi, amit Magnus játékosként tett, kapcsolatban állt a Chess.com-mal, mint céggel. Továbbá, a nagyon hosszú felvásárlási folyamat és sok beszélgetés ellenére, Henrik – és így Magnus – akkor először érdeklődött a csalásérzékelő rendszerünk iránt, illetve kért részleteket egy adott esettel vagy személlyel kapcsolatban. A Chess.com-on belül rendkívül diszkréten intéztük az ügyeket, és az egész cég tudta, hogy a fair play részleg által felügyelt dolgokhoz és fiókbezárásokhoz csak akkor férhetnek hozzá, ha valóban szükségük van az információra.

Emellett, a Magnushoz fűződő viszonyom nekem többet jelentett, mint neki, és ennek bonyolult okai vannak. Egész gyerekkoromban azt hallgattam, hogy én legyek az új Bobby Fischer és a világbajnok, mert különben kudarcot vallok. Túl sokáig el is hittem ezt. A sakknak szüksége volt egy hírességre, egy Michael Jordanre vagy LeBron Jamesre, hogy megmutassa a világnak, milyen bámulatos tud lenni a játék, és nagyszerű lenne, ha én lehetnék ez a fickó. Végül nem én lettem. Magnus azonban elérte azt, amit én nem tudtam. Ő lett minden idők legjobbja, rajongókkal és Porsche-ajánlatokkal. Akármilyen sikeres is lettem a Chess.com-mal, professzionális sakkjátékosként csődöt mondtam.

Miközben úgy nőttem fel, hogy Magnus Carlsen akartam lenni, az igazat megvallva sokkal több közös vonás volt bennem Hans Niemann-nal. Nem a csalás – versenyzői pályám csúcsán, az okostelefonok előtti időkben lehetetlen volt csalni, úgyhogy még csak a kísértést sem kellett leküzdenem. Ám Hans pályafutását már akkor figyelemmel kísértem, mielőtt online csalási botrányokba keveredett volna, mert őszintén aggódtam érte. Nem sokat tudtam a családjáról, a szüleiről, de úgy hallottam, a kamaszéveit nagyrészt egyedül töltötte, egyedül utazott a versenyekre, minden városban más család fogadta be. Megfigyeltem, hogy az online közvetítéseken mindig hevesen viselkedett, székeket dobált, szétverte a billentyűzetét, próbált a sakkvilág rosszfiúja lenni, de az egész csak színészkedésnek tűnt, mint amikor egy gyerek kétségbeesetten vágyik a figyelemre. Akaratlanul is saját magam fiatalabb változatát láttam benne: tehetséges, problémás kölyök, aki fájdalmasan egyedül van a világban. Amikor először csaláson kaptuk, megszakadt érte a szívem, és segíteni akartam. Adtam neki még egy esélyt, és bizalmasan kezeltem a fiatalkori aktáját; ezzel lehetőséget kapott, hogy rehabilitálja magát. Ám miközben továbbra sem szándékoztam nyilvánosságra hozni semmilyen információt Hansról, semmi értelme nem volt tagadni, amit Henrik, Magnus, sok magas szintű játékos és kommentátor már tudott.

Azt feleltem Henriknek, hogy csalt, és kizártuk. És bár azt is megerősítettem, hogy valóban tudok a pletykákról, amelyek szerint Hans Niemann élő versenyeken is csalt az elmúlt évek során, miközben felverekedte magát a csúcsra, és annak ellenére, hogy Hans régebben csalt az oldalunkon, a Chess.com semmilyen bizonyítékkal nem rendelkezik, hogy élő játszmákon is ezt tette. Nem volt jogkörünk ennek az eldöntésére, nem volt bizonyítékunk, és ami a legfontosabb, nem volt okunk foglalkozni Hansnak az oldalunkon kívül folytatott tevékenységével. Azt nem mondtam el Henriknek, hogy a Chess.com még abban sem volt biztos, hogy Hans nem csalt újra online 2020 nyara óta, amikor elismerte a tettét nekem.

Henrik csalódott volt, hogy nem tudok vagy nem akarok többet mondani, és azzal zárta a beszélgetést, hogy Magnus komolyan fontolgatja, visszalép a versenyből, és valószínűleg meg is teszi.

Azt feleltem, hogy szerintem ez nem jó ötlet.

A vonal elnémult, mintha hallgatólagosan tudomásul vette volna, hogy nincs értelme tovább feszegetni a kérdést. Mindketten tudtuk, hogy nem tudjuk befolyásolni a helyzetet; Magnus felnőtt ember, meg tudja hozni a maga döntését. Letettem a telefont, és fogalmam sem volt, mi fog történni. Aztán másnap délelőtt, háromnegyed tizenkettőkor Henrik üzenetet küldött, hogy Magnus úgy érzi, a kár már megtörtént, és vissza fog lépni a Sinquefield-kupáról.

Felmentem a Slackre, a cég online kommunikációs felületére, és írtam Eriknek meg a Chess.com teljes fair play csapatának. Figyelmeztettem őket, hogy Magnus vissza fog lépni a versenytől, nem jelenik meg a mai játszmáján, és az egész világ felháborodik.

Meg voltam rémülve. Nemcsak azért, mert tudtam, hogy hamarosan szemtanúi leszünk a játék ezernégyszáz éves története legnagyobb csalási botrányának, hanem azért is, mert azt is tudtam, hogy akármit csinálunk, a Magnusszal fennálló üzleti kapcsolatunk és a Hansszal meglévő bonyolult előtörténetünk miatt a Chess.com-ot mindenképpen bele fogják rángatni. És mivel én voltam a sakkszakember, a cég arca, tudtam, hogy minden figyelem rám irányul. A ranglistavezető játékosoktól és influenszerektől kezdve a vezérigazgatón és a befektetőkön át a Chess.com több száz alkalmazottjáig mindenki tőlem várta az iránymutatást. Vajon úgy teszek, mintha nem érdekelne, és nem beszélek Hans múltjáról? Vagy annak ellenére, hogy a Chess.com-nak nincs hivatalos hatásköre a St. Louisban történtek megítélésére, állást foglalok? Nem tudtam, mit csináljak. Nem akartam reflektorfénybe kerülni, de egyszerűen elkerülhetetlennek tűnt.

Akkor rájöttem, és ma már értem is, hogy függetlenül attól, hogyan jutottam el idáig, szélhámosnak fogom érezni magam. Örökké ott fog motoszkálni a kérdés a fejemben, vajon ebben a pozícióban lennék, ha azok, akiknek egykor hatalmuk volt fölöttem, másképp használták volna azt a hatalmat.

Egyszerűen fogalmazva, vajon ennek a világnak és játéknak a középpontjában lennék-e, ha nem egy szektában nevelkedem, és nem vesznek el tizenkét éves koromban az anyámtól?

Ezt újra és újra kérdezem magamtól.

ELSŐ RÉSZ

1.
FALUSI PATKÁNY

Egy kis, háromszáz lelkes faluban nőttem fel az arizonai Tonto Nemzeti Park mélyén, közvetlenül a Mogollon Rim alatt, húsz mérföldre a legközelebbi településtől, amit városnak lehetett nevezni. A szombat esték mindig eseményszámba mentek, ugyanis akkor volt az HBO moziestje, ami mindig nagy durranás volt. Néha új filmet mutattak, máskor sikerfilmet a közelmúltból. Sokszor kellett vitatkoznom az anyámmal és a nevelőapámmal, hogy megnézhessem a korhatáros filmeket, de az 1995-ös év egyik hétvégéjén A bajnok című filmet adták, korhatár nélkül. Csak egy tévénk volt a nappalinkban, és odakint még be sem sötétedett, amikor letelepedtem a koszos szőnyegre, és türelmetlenül vártam, hogy a nagy, lila HBO-logó megjelenjen a képernyőn.

A film eredeti címe (Searching for Bobby Fischer) miatt sokan azt hitték, hogy Bobby Fischerről, a visszahúzódó sakkzseniről szól, aki 1972-ben legyőzte a szovjet Borisz Szpasszkijt, és az első amerikai sakkvilágbajnok lett. Valójában arról szól, hogy az amerikai sakkvilág mennyire kétségbeesetten kereste a következő Bobby Fischert az első eltűnése után. Igaz történet alapján készült, és Josh Waitzkin, a New York-i Greenwich Village-ben élő fiú életét követi nyomon, aki egyszer leült sakkozni egy parkban néhány hajléktalannal, és felfedezte, hogy csodagyerek – legalábbis a hollywoodi verzióban. Josh Waitzkin tehetsége természetesen nem varázsütésre jelent meg: tanult, gyakorolt. A filmben szereplő gyerek nem az igazi Josh Waitzkin volt, hanem Max Pomeranc, egy fiatal diák, akit az ismeretlenségből rángattak elő. De egy kilencéves gyerek számára, aki otthon nézte a filmet, az igazság nem sokat számított. Elhittem a mesét.

Addig életemben egyszer láttam sakktáblát, három évvel korábban, Wellington barátomék házában. Egyikünk sem ismerte a szabályokat, úgy mozgattuk a bábukat, mint az akciófigurákat, helyben kitalálva, hogy mit csinálhatnak. Azon kívül, hogy könnyen megjegyeztem a szorzótáblát, soha nem csináltam semmit, aminek a láttán egy felnőtt megjegyezte volna, hogy ez a gyerek különleges. De mi van, gondoltam, miközben a filmet néztem, ha én is lehetnék Josh Waitzkin. Mi van, ha leülnék egy sakktáblához, és varázslatos módon kiderülne, hogy én is csodagyerek vagyok? Aztán leültem egy sakktáblához… és csodagyerek voltam. Tényleg megtörtént. Nem azonnal – le kellett játszanom néhány játszmát, és rá kellett jönnöm, hogy a gyalog nem léphet hátrafelé –, de utána minden a helyére került. Értettem a játékot. Mint Neo a Mátrixban, egyszerűen tudtam, hogyan kell csinálni.

A bajnok olyan volt nekem, mint a Star Wars a nálam néhány évvel idősebb gyerekeknek. Nem egyszerűen szerettem a filmet. A megszállottja voltam. Minden gyerek, aki valaha elveszettnek, meg nem értettnek érezte magát, arról álmodozott, hogy felkap egy fénykardot, és felfedezi magában a jedi mestert. Ez voltam én 1995 nyarán a sakkozással. Szegény voltam, mint a templom egere. Tonto Village-ben, ahol az öcsémmel és a húgommal éltünk, csak földutak voltak, amelyeken nagyrészt mezítláb jártunk. Kis falusi patkányok voltunk. Egész nap csak szaladgáltunk és játszottunk. Órákra eltűntünk az erdőben, rabló-pandúrt játszottunk, csodálatos várakat építettünk, saját világot alkottunk.

Ott fent a hegyekben – Tonto Village 1900 méteres tengerszint feletti magasságban fekszik – igazi évszakok is voltak. Télen a Standage Drive-on lehetett szánkózni a hegyoldalban, nyaranta a monszunszerű esőktől megduzzadt a kis patak és a levegő tele volt a nedves sárgafenyő illatával. Számomra mégis az ősz volt a legkülönlegesebb. A tikkasztóan forró nyár után érezni lehetett azt hideg, friss csípősséget a levegőben, de a napnak is volt ereje, mert a téli hideg még nem érkezett meg.

Soha, senki nem vigyázott ránk. Manapság az okostelefonokkal akkor is tudom, hogy mit csinálnak a gyerekeim, amikor ők nem is tudják, hogy figyelem őket. De akkoriban bárhova elmehettünk egész napra, és csak sötétedés után mentünk haza, de soha nem kérdezték tőlünk, hogy hol voltunk az elmúlt nyolc órában. Minden évben eltűnt és megkerült egy gyerek, vagy csúnyán megvágta magát valamilyen rozsdás szögesdrót kerítésen. A vadállatok is gondot jelentettek. Arizonában sokszor van aszály, és a vadállatok megőrülnek, amikor nem jutnak vízhez. Feltúrják a földet, élelmet és vizet keresve. Főleg mosómedvék és pekarik voltak, de néha medvék és pumák is felbukkantak.

Visszatekintve felmerül bennem a kérdés, hogy a szüleink tényleg nem aggódtak értünk? Gyakorlatilag egyetlen szabály volt, hogy senki sem játszhat a South Fork mögött, mert odagyűlik a szennyvíz az aknákból. A South Fork az egyik legnagyobb ház volt a faluban, az erdő felé nyitott udvarral, így folyamatosan gyerekek rohangáltak keresztül rajta. És a szennyvíz valóban gondot jelentett, mert senki sem engedhette meg magának, hogy kiszivattyúztassa. Az emberek éjjelente az erdőben ástak gödröket, és illegálisan oda hordták a szennyvizüket. Tudni lehetett, hova, mert furcsa vadvirágokkal teli rét lett, a talajban lévő trágya miatt. A szennyvíztárolók olyanok voltak, mint a kis tavacskák, és a gyerekek imádtak azokban fürödni. Így a kisebbek mindig bajba kerültek, mert a szennyvízben fürödtek, vagy áthajtottak rajta a biciklijükkel. Ilyenkor otthon az udvaron le kellett vetkőzniük, hogy a slaggal lemossák őket. Ez elég sokszor előfordult.

A legtöbb gyerek nehezen viselné el, hogy ilyen kicsi, távoli helyen éljen, és csak kevés gyerekkel játszhasson. Tonto Village-ben azonban bármelyik nyári napon legalább száz, tizenkét év alatti gyerek szaladgált mezítláb, félmeztelenül a poros utcákon, a hegyekben, a patakokban és az erdőben, ugyanis mind a Halhatatlan Tudat Egyházában nevelkedtek – vagyis egy szektában.

Anyám nyugtalan lélek volt, és spirituális útkeresése végén kötöttünk ki a Halhatatlan Tudat Egyházában – amit a tagok egyszerűen csak Gyülekezetnek vagy Családnak neveztek. Az egyház egy bizonyos dr. Pahlvon Duran tanításain alapult, aki a legutolsó életét a XV. században angolként élte. Ám dr. Duran tanításai nem kőtáblákon vagy kódexekben maradtak fent, hanem egy Trina Kamp nevű médiumon keresztül.

Trina Kamp 1947-ben született, és először kilencéves korában látogatta meg dr. Duran szelleme. Akkor még Trina Fitchnek hívták, Nick és Nedra Fitch öt lánya közül a harmadik volt. Ahogy nekünk mesélték, Fitch ősei az első európaiak között telepedtek le Arizonában. Mesában megtalálható a róluk elnevezett Fitch Park. Azonban nem voltak gazdagok. Ami azt illeti, nagyon szegények voltak. Arizona akkoriban még nagyon fejletlen vidék volt, csak földutakkal összekötött falvakból állt. Trina sokszor jellemezte magát egyszerű, kisvárosi lányként. Egy délután kint üldögélt egy fa alatt, amikor egy szellem jelent meg előtte, és azt mondta, hogy dr. Durannek hívják. Ekkor kezdődött a kapcsolatuk.

Tina először azt hitte, hogy dr. Duran és a többi szellem, aki megjelent előtte, kísértet, de idővel megtanulta, hogyan léphet velük kapcsolatba, felfedezte az életcélját, és a húszas évei elejére transzmédium lett. A transzmédiumok világában Trina jelenség volt, igazi sztár. Miközben átküzdötte magát két rossz házasságon, és elkezdett gyerekeket szülni, városról városra utazott, hogy országszerte felvegye a kapcsolatot dr. Durannel – vagy egyszerűen Durannel, sőt „Dr. D”-vel – az arra fogékony közönség előtt.

Az 1960-as évek második felére a korszak forradalmi hangulata a feje tetejére állította a szervezett vallásokat, akárcsak a többi intézményt Amerikában. A fiatalok elvetették a szüleik vallásának tanait. Azt hitték, ezzel felszabadulnak, de a régi hiteket elutasítók közül sokan hamar azon vették észre magukat, hogy olyan új spirituális szükségleteik támadtak, amelyeket ki kell elégíteni. Ezrek tódultak Kaliforniába, ahol a New Age mozgalmakhoz csatlakoztak. A legjámborabbak ezek közül egyszerűen protestáns felekezetek voltak, hogy beleilleszkedjenek a „hippi Jézus” trendbe. A spektrum sötétebb végén pedig Charles Manson és gyilkos „családja” helyezkedett el. A Gyülekezet első tagjai közül sokan olyan csoportokból érkeztek, amelyek mindenféle dolgot gyakoroltak, a transzcendentális meditációtól kezdve az EST-ig (Erhard Seminars Training) – ez utóbbi spirituális önsegítő mozgalmat Werner Erhard alapította, és később Landmark Forum néven vált ismertté. Trina Fitch rendszeresen járt Kaliforniába, hogy szeánszokat tartson ezeknek a csoportoknak, és sok későbbi tag ekkor hallotta először Durant, illetve más szellemet Trinán keresztül szólni.

Trina karrierje már beindult, amikor megismerte Steven Kampet, egy másik útkeresőt, aki betévedt az egyik kaliforniai szeánszra. Kampet is jól ismerték a New Age köreiben. Magnetikus, karizmatikus személyiség volt, olyan ember, aki azonnal magára vonta mindenki figyelmét, amikor belépett valahova. A ragyogóan szép, elbűvölő mosolyú Trina mindig is válogathatott az udvarlók között. Mire megismerkedett Stevennel, már négy gyereket szült három különböző férfitól, akik közül kettővel házasságra is lépett. Az első férjétől, Joe Pace-től született egy lánya, Marlow, és egy fia, Lane. Aztán érkezett a második lány, Shelby egy rövid kalandból, a férfi nevét soha nem említették. Legalábbis a velem egykorú gyerekek előtt a Gyülekezetben. Aztán jött a második férj, Lin Martin, és a harmadik lány, Sumer.

Lin Martin maga is transzmédium volt. Illetve most is az. Lin azonban soha nem akart pénzt keresni a képességével. Számára spirituális hívás volt, amit csinált, nem üzleti vállalkozás. Trina egész életét szegénységben élte le, és sokan úgy vélik, hogy a Steven Kamppel való kapcsolata azon a közös meggyőződésen alapult, ha valaki olyan tehetséges, mint Trina, és olyan értékes üzeneteket közvetít, akkor nem lenne szabad szegénynek lennie. Összeházasodtak és csapattá váltak: a hippi misztikus és a Svengali férj/menedzser, aki nemcsak a szeánszokat kezdte el irányítani, hanem a logisztikájukat és az általuk teremtett pénzt is. Együtt kezdték el rendszerbe szedni spirituális tanításaikat, amelyek azon elvek és tanítások szintézisét alkották, amelyeket Steven az EST-ből és Duran tanításaiból ismert meg.

A Halhatatlan Tudat Egyházában azt tanították nekünk, hogy „nincs halál és nincsenek halottak”. A világban vagyunk, de nem a világból származunk. A lélek azért költözik bele a testbe, hogy megtanuljon valamit. Az embernek sok élete volt, és még sok lehet. A lélek sok mindent megtapasztalt, és attól függően emlékszünk és felejtünk el dolgokat, hogy mit kell megtanulnunk, hogyan kell tovább vinnünk a spirituális fejlődésünket a magasabb rendű énünk, a „rendeltetésünk” felé.

A legfontosabb az ember „rendeltetésének” a megtalálása és beteljesítése, és mielőtt elérhetnénk, erkölcsös életet kell élnünk. A „tisztesség” kulcsfogalom volt. Ha az embernek sikerült jónak lennie, akkor azt mondták rá, hogy „tisztességes”. Ha kudarcot vallott, azt mondták, hogy „nem tisztességes”, és ez volt a legnagyobb bűn a Gyülekezetben.

A „rendeltetés” megtalálása részben arról szólt, hogy egyénként mit kellett megvalósítani az életben, de arról is, hogy milyen életet él valaki a partnerével, családot alapítva. A megfelelő partner azt jelentette, hogy meg kellett találni a „hasonló rezgést”. A „hasonló rezgés” energia, elektromos rezgés, amely a világegyetem központjából árad és bennünk él. Gyakorlati szempontból viszont a „hasonló rezgés” egyszerűen az a személy volt, akivel együtt kellett élni. A „hasonló rezgésen” létezés alapvetően azt jelentette, hogy a párnak egészséges a házassága, és azonos az elképzelése a gyereknevelésről és a pénz kezeléséről. Azt jelentette, hogy együtt dolgoznak, beszélgetnek, és ugyanazt az utat járják spirituálisan, érzelmileg és szexuálisan. Ha valakinek problémái akadtak a házasságában, az gyakran megkérdőjelezte, hogy a megfelelő „hasonló rezgéssel” él-e. Ez azt is jelenthette, hogy a házassága „nem tisztességes”, tehát a Gyülekezet segítségére van szüksége, az „eljárásnak” nevezett formában. Az „eljárás” során a tagok bevallották bűneiket, félelmeiket, kudarcaikat, gyengeségeiket és a másokról alkotott ítéleteiket, hogy a kijelölt lelkész és a csoport segíthessen nekik visszatalálni a „tisztességes” léthez. Ezek az eszmék – kiegészítve az aranyszabállyal, „tégy úgy másokkal, ahogy szeretnéd, hogy mások tegyenek veled” – alkották az egyház tanításainak az alapját.

Miután kidolgozták ezt a spirituális gyakorlatot, Steven és Trina Kamp bejárták az országot, szeánszokat és spirituális szemináriumokat tartottak. Négy gyermekük mellé örökbe fogadtak egy ötödiket, Jessicát. Az elkövetkező években további, nem hivatalos örökbefogadásra is sor került. Belefáradva a nagy család folyamatos költöztetésébe úgy döntöttek, hogy letelepednek, és inkább a híveik utazzanak hozzájuk. Trina szülőhelye, az arizonai Phoenix Mesa nevű külvárosa magától értetődő választás volt.

Az eredeti terv szerint párok és családok keresték volna fel őket, hogy spirituális elvonulás keretében dolgozzanak a házasságukon – és aztán hazamenjenek. Sokan ezt is csinálták. Mások azonban maradtak, és a Gyülekezet kezdett ingatlanokat vásárolni a később csak „tömbnek” nevezett környéken: sorházakat az East Seventh Streeten, a Stapley és a Horne utcák között. Családok érkeztek Chicagóból, Coloradóból, Texasból, mindenhonnan, ahol Kampék és Duran valaha jártak. Ahogy a Gyülekezet létszáma nőtt, több házra lett szükség. Emellett a kíváncsi szomszédok is kérdezősködni kezdtek a Phoenix külvárosában gyorsan növekvő egyházról. Ezért az egész társaság kiköltözött a „tömbből” Tonto Village-be, a Tonto Nemzeti Park közepére, amely az egyik legnagyobb védett erdőség az Egyesült Államokban, és tökéletes búvóhely volt egy kis közösség számára, mert el akart rejtőzni a világ elől, hogy okkult spirituális hitvallását gyakorolja.

Nem tudom, hogy ezen a ponton bárki is szektának nevezte-e volna a Gyülekezetet. Senki sem ébred úgy reggel, hogy ma belépek egy szektába. Az emberek nem így keverednek bele ilyesmibe, és gyakran töprengtem azon, hogy vajon ez igaz-e a szektavezérekre is. Eleve manipulálni és kihasználni akartak másokat? Vagy tényleg a jó szándék vezérelte őket? Eleinte az emberek többségének jó érzései voltak Steven és Trina Kamppel kapcsolatban. Úgy gondolták, ők is válaszokat keresnek az életben.

Steven és Trina híveit azért vonzotta Duran, mert tényleg segítségre volt szükségük. Sokan – alkoholisták, drogfüggők, bántalmazás áldozatai, mentális betegek – a családjuktól és saját maguktól menekültek. Volt egy űr az életükben, amit be akartak tölteni, és átadták magukat valaminek, ami válaszokat ígért. Így lett egy apró kis faluból egy nemzeti park közepén sok sérült, segítségre szoruló ember otthona.

És itt lépett be a képbe anyám és apám.

Deborah Lynn Sampson is keresett valamit, ami értelmet ad az életének. Tizenöt éves korában elvesztette katona apját, az anyja pedig alkoholista lett. A húszas évei végére, egy kudarcba fulladt házassággal a háta mögött, anyám gyakorlatilag elárvult. Csak sodródott a világban, érzelmi és spirituális mentőcsónak után kapkodva, és megragadta az első dolgot, ami a keze ügyébe akadt. És ez a mentőcsónak később az apám lett.

Steve Rensch tipikus dél-kaliforniai, sportos srácként nőtt fel, imádott szörfözni. Gazdag családból származott, járt a Williams College-re, majd a Dél-kaliforniai Egyetemen jogi diplomát szerzett, és Los Angelesben kezdett fiatal ügyvédként praktizálni. Míg anyám spirituális útkeresését az hajtotta, hogy stabilitást találjon a kaotikus világban, apám a másik irányba utazott, az igazi értelemmel nem bíró anyagi jólét és biztonság elől menekült.

Amennyire össze tudtam rakni, a szüleim házassága még félig-meddig boldog volt, amikor úgy döntöttek, hogy csatlakoznak. Az első Halloween-partira a Gyülekezetben anyám Barbie-nak, apám Kennek öltözött, és azt mesélték, remekül szórakoztak. Azonban a házasságuk falán a repedések hamarosan megmutatkoztak, és szakadékká szélesedtek.

Bár eredetileg anyám ötlete volt, hogy lépjenek be a Gyülekezetbe, nemsokára apám lett az, aki teljesen átadta magát Duran, ezáltal Steven és Trina szolgálatának. Végül felszentelt lelkész lett, továbbá Steven Kamp első helyettese és a bizalmasa. Miközben apám egyre magasabbra jutott, a házasságuk széthullott. Alig hat héttel a születésem után, harmincnyolc évesen bejelentette, hogy elhagyja anyámat. Csakhogy nem a másik nőért hagyta el, akit teherbe ejtett – és akit véletlenül szintén Debbynek hívtak –, hanem Steven és Trina lányát, a tizenkilenc éves Marlow-t akarta elvenni.

A dús idomú, szőke, kék szemű Marlow-t a Gyülekezet legszebb nőjének tartották. Azzal, hogy elvette Steven és Trina Kamp lányát, és egyéves fiának, Dallas mostohatestvéremnek a nevelőapja lett, apám megszilárdította státuszát és hatalmát. Miközben az ő csillaga felemelkedett, az anyámé lehullott. Nem sikerült „hasonló rezgést” teremtenie apámmal. Első feleség lett, skarlát betűs nő, jelentéktelen személy. Egy időre még „le is választották” a Gyülekezetről – megkérték, hogy menjen el, és ez megtörtént ötéves koromban. A családunk, Josh öcsémmel és anyám új férjével, Dennisszel együtt Coloradóba költözött. Azt hihetnénk, hogy emiatt örökre megutálta és elutasította a Gyülekezetet, de igazából hosszú távon az ellenkezője történt. Amikor Steven egy év múlva visszahívta, anyám kis kezdeti vonakodás után úgy döntött, hogy készen áll sokkal keményebben dolgozni, hogy bebizonyítsa az értékét a csoportnak, amelyben az exférje már lelkipásztorként tevékenykedett.

Amikor visszaköltöztünk a faluba, ugyanúgy meg voltam bélyegezve, mint az anyám – bár akkor még nem érthettem, mit jelent ez. Steve Rensch fattyúja voltam, az élő bizonyítéka annak, hogy nem tudott „hasonló rezgésű” házasságban élni az anyámmal. Alig ismertem őt. Hétéves koromig azt sem tudtam, hogy ő az apám – ekkor már két év eltelt a visszaköltözésünk óta. Addig senki sem mondta el, még az anyám sem, hogy ő az apám – annak ellenére, hogy a szomszéd utcában lakott, és a faluban mindenki pontosan tudta, hogy az ő gyereke vagyok.

Ekkor anyám feleségül ment Dennis Gordonhoz, egy szerelőhöz. Valószínűleg derengett nekem, hogy nem mindig Dennis volt az apám, de mivel négyéves korom óta ő nevelt, túl fiatal voltam ahhoz, hogy a mélyére hatoljak ezeknek az érzéseknek. Tehát az én szempontomból Dennis volt az apám. Nem Danny Rensch voltam, hanem Danny Gordon, és ezt egyszer sem kérdőjeleztem meg. Aztán egy nap Steve és Marlow megkérdezték a lányukat, Beant, hogy tetszik-e neki valaki. Bean azt mondta, hogy én tetszem neki. Ekkor jöttek rá, hogy mindenkinek el kell mondaniuk, hogy Bean és én féltestvérek vagyunk. Két évvel később beleszerettem egy Sholana nevű lányba, és elhívtam a harmadikos Valentin-napi bálra – hogy aztán megint leüljenek velem beszélgetni, és közöljék, hogy ő is a féltestvérem, akit a másik Debby szült, alig egy hónappal utánam.

Ha ez az egész egy kicsit vérfertőzőnek tűnik… nos, az volt. Ugyanis végső soron minden közösség az. Senkinek sem volt tulajdona. Mindenki vagyonát „beolvasztották”, és ezt a kifejezést nem véletlenül választották. Az egyház tanításai szerint el kell engednie az anyagi világot, és át kellett adnia magát a spirituális utazásnak, hogy eljusson legmagasabb rendű énjéhez. Lényegében egyfajta kommunizmus volt. Glenn, a keresztanyám, sokszor elmesélte annak a napnak a történetét, amikor megérkezett a közösségbe a férjével, Jimmel. Megálltak Mesában a „tömbnél” a költöztető kocsijukkal, felnyitották a rakteret, és abban a pillanatban emberek jelentek meg, és kezdtek elvenni dolgokat. A faluban mindenfelé bicikli hevert az út mellett, mert igazából senkié sem volt. Ha el akartam menni egy barátomhoz, és megláttam egy biciklit, egyszerűen felültem rá. Aztán amikor hazafelé indultam volna, sokszor nem találtam, mert valaki már elvitte.

A Gyülekezetben saját pénze sem volt senkinek. Duran tanai szerint „a pénz a körforgásban lévő Isten”, ami azt jelentette, hogy szabadon kellett áramlania, hogy egyenlően részesüljön belőle mindenki. Az adás szempontjából jobb a nyitott tenyér, mint a zárt ököl, így az is részesülhet a másoktól érkező adakozásban, aki maga is ad. Voltak, akik teljesen nincstelenül léptek be a Gyülekezetbe. Mások magukkal hozták az addigi megtakarításaikat. Voltak, akik dolgoztak, és voltak, akik, nem, sokan pedig szociális vagy rokkantsági segélyt vagy egyéb állami ellátást kaptak. Az is teljesen bevett szokás volt, hogy aki tehette, időnként elment a tehetős rokonaihoz egy-egy csekkért, hogy a nehéz időkben támogassa a Gyülekezetet. Ám akárhonnan érkezett a pénz, az egyetlen bankszámlára került, amely fölött a Gyülekezet vezetői rendelkeztek. Időnként más is hozzányúlhatott a csekkfüzethez, például Steve Rensch vagy Billy Kamp, Steven és Trina egyik örökbefogadott fia, de minden komolyabb kiadást Stevennek és Trinának kellett jóváhagynia.

Éveken át meséltek nekünk a titokzatos „cipőlistáról”. Ha valakinek új cipő kellett, odament az anyjához, és szólt neki, és azt a választ kapta, hogy megpróbálja felvetetni a nevét a cipőlistára, aztán majd kiderül, milyen gyorsan kerül az elejére. Ám mint később kiderült, nem volt „cipőlista”. Arra találták ki, hogy leplezzék a tényt, nem volt pénz cipőkre. A gyerekek csak akkor jutottak el a Payless diszkont cipőboltba, amikor orvoshoz kellett menniük, vagy valamilyen nyilvános helyen kellett megjelenniük. Az esetek többségében egyszerűen nem mentünk orvoshoz. Akkor mentünk fogorvoshoz, amikor fájt a fogunk.

A házak, amelyekben laktunk, szintén a Gyülekezet tulajdonában voltak. Tonto Village-et eredetileg azok a phoenixiek alapították, akik a fullasztó sivatagi hőség elől menekültek el. A házak egyik fele szép, rendes épület volt. A Gyülekezet nem azon a környéken lakott. A mi lakhelyeinket leginkább kunyhókhoz lehetne hasonlítani. De nem olyan régimódi kunyhók, hanem kicsi, szűk faházak, és akadt néhány lakókocsi is. Eredetileg hétvégi házaknak, jobb esetben nyaralóknak épültek. A Gyülekezet megérkezése után mindegyikben négy-öt család lakott egész évben. Így hiába alkotta Tonto Village lakosságának hetven százalékát a Gyülekezet, közel sem volt a miénk a házak hetven százaléka. Mindössze huszonöt házunk lehetett, amelyekben legalább kétszáz ember élt.

Gyerekkoromban öt–tíz másik gyerekkel aludtam egy szobában, néha együtt is kellett fürödnünk. Előbb a kicsik fürödtek, utána a nagyobbak, akik sokszor tiltakoztak, hogy inkább tusolnának. A szüleik azt mondták, hogy nem lehet, mert nincs elég víz. Biztosra veszem, hogy a szennyvízproblémát is a túl sok lakó okozta: egyszerűen nem ekkora igénybevételre volt tervezve. A faluban minden fiú átesett azon a „felnőtté válási” élményen, hogy be kellett kúsznia a ház alá egy felnőttel, meg kellett szüntetniük a dugulást, majd kikúsztak – próbálva kikerülni az összegyűlt székletkupacokat –, hogy aztán az udvaron, slaggal mosakodjanak le.

A családok folyton vándoroltak a házak között. Steven és Trina Kamp mondta meg, kinek hová kell mennie. Hat- és tizenkét éves korom között legalább nyolc házban laktam. Emlékszem, anyámnak volt egy öntöttvas serpenyője és néhány nagy ezüsttálja meg tortaformája, mert imádott sütni. Ezeket, egy konyhaasztalt és egy takarót minden költözéskor magunkkal vittünk, de ezen kívül semmi sem volt tartósan a miénk. Nehéz úgy érezni, hogy az embernek van otthona, amikor nem kötődik semmihez, mert bármelyik pillanatban elköltözhet. És éppen ez volt a lényeg. Duran tanai szerint a sok költözés segít megtanulni, hogy a kapcsolatokat mindenki többre becsülje, mint az anyagi kényelmet. A sűrű költözésekkel arra akarták rávezetni az embereket, hogy azokban leljék meg a kényelmet, akikkel együtt vannak, és abban, amilyenekké akartak válni, nem pedig abban, amijük volt vagy abban, ahol voltak. A lelkészek sokszor prédikálták, hogy „a komfortban nincs fejlődés”, és „a kényelem nem szerepel Duran tanításai között”.

Ezt mindenki szó nélkül elfogadta.

Amikor valaki belépett a Gyülekezetbe, hogy megvalósítsa magasabb rendű „rendeltetését”, betöltse az űrt az életében, amit annyira szeretett volna betölteni, beleegyezett, hogy feladja az egóját, a tulajdonát, az otthonát, a kapcsolatait, az önállóságát, a magánéletét. Ezután semmi sem volt igazán az övé, és bármije volt, azt bármikor elvehették tőle.

Akár a gyermekeit is.

A Halhatatlan Tudat Egyházában, ha valakiről úgy látták, hogy nincs „tisztességben”, vagy nem tudja elérni a „rendeltetését” – vagy a helytelen nevelése miatt a gyereke nem tudta elérni a „rendeltetését” –, akkor a Gyülekezet úgy dönthetett, hogy az illető gyerekeinek új szülőkre van szüksége. Ám annak ellenére, hogy láttam, gyerekek kerülnek el a családjuktól, mert a közösség úgy vélte, jobb otthonra van szükségük, soha meg nem fordult a fejemben, hogy ez velem is megtörténhet. Hiszen ki akarna engem?

Minden szektában kialakul a hatalom hierarchiája. A Gyülekezet spirituális hierarchiájában anyám és én majdnem legalul helyezkedtünk el. Ami borzalmas volt neki, de csodálatos nekem. Ugyanis így szabad voltam. Az ember abban a korban a körülményeitől függetlenül alapvetően boldog, mert úgy fogadja el a világot, ahogy van. Minden normális, még a pocsolyákban tapicskolás is. Persze akkor még nem láttam a nagyobb, aggasztóbb képet. Csak egy poros lábú falusi patkány voltam, aki órákon át rohangált mezítláb az erdőben, erődöket épített, rabló-pandúrt játszott, pumák elől menekült, és általában a legcsodálatosabb gyerekkort élte. Anyámon kívül senki sem tudott rólam, senki sem törődött velem, senki sem akart tőlem semmit.

Aztán Steven Kamp felfedezte, hogy tudok sakkozni.

A sakk legkorábbi változatát csaturangának nevezték. Indiában játszották a 600-as évektől. A játék a perzsák és Nagy Sándor hódításai révén jutott el a Közel-Keletre. Évszázadokkal később megjelent Nyugat-Európában, és az 1400-as években Spanyolországban Izabella királynő megváltoztatta a szabályait. Eredetileg a király és a vezér egyaránt csak egy-egy mezőt léphetett, Izabella viszont úgy döntött, hogy a vezér lesz a legerősebb bábu a táblán, ezzel létrehozta a játék ma ismert változatát.

Azóta a sakk olyan játékká vált, amely túlmutat önmagán. Egyfajta tükörképe annak, kik vagyunk, és mit jelent embernek lenni. A romantika korában a sakkot az intuíció és a szépség játékának tekintették, merész áldozatokkal és nagy ívű, elsöprő támadásokkal játszották. Az ipari forradalom idején gépiessé vált, a stratégiákat egy svájci óra pontosságával hajtották végre. Amikor a hidegháborúban egymás ellen fordult Amerika és a Szovjetunió, a sakk a nyers intellektuális erő jelképévé vált. Aztán amikor 1997-ben az IBM Deep Blue-ja legyőzte Garri Kaszparovot, a sakk ismét átalakult, az emberiség és a számítógépek, illetve a mesterséges intelligencia megváltozó kapcsolatának metaforája lett. Kétszáz év múlva a sakk ismét át fog alakulni, annak a megtestesülése lesz, ami ezután következik.

A sakkot végtelen csodálat övezi, hiszen maga a játék is végtelen lehetőséget rejt. A sakk definiált információn alapuló játék: hatvannégy mező, harminckét bábu, nulla szerencse. Mégsem „fejtette meg” senki. Még a világ legjobb játékosai sem tudnak róla mindent. El tudunk juttatni embert a Holdra, de nem tudjuk megfejteni a sakkot. És mégis tudjuk, hogy a válasz ott van valahol. A tökéletes stratégia, a tökéletes játék ott lehet valahol azon a hatvannégy mezőn.

Valószínűleg mégsem fogjuk soha megtalálni.

Ebből a szempontból a sakk olyan, mint az élet, és az élet olyan, mint a sakk. Van benne valami, amitől az emberek úgy érzik, hogy részei valaminek, ami őrült, érdekes és gyönyörű.

2.
A SZEKTÁK MŰKÖDNEK

Miután megnéztem az HBO-n A bajnokot, a nyár hátralévő része csak a sakkról szólt. A falu másik végén a mostohatestvérem, Dallas – akiről ezt nem sokkal korábban tudtam meg – szintén megnézte a filmet, így ő is a sakk megszállottja lett. Találtunk egy olyan fekete-piros Mattel sakk- és dámakészletet, amilyet a Walmartban árultak, és órákon át játszottunk minden nap, még a villámsakkot is gyakoroltuk: letettünk egy könyvet a tábla mellé, és minden lépés után rácsaptunk, ahogy a film szereplői csaptak az órára a Washington Square Parkban. Szeptember végéig rohangáltunk a monszunesőben egymáshoz, és heteken át sakkoztunk, mígnem egy délután Dallas megkérdezte, hogy nem akarok-e a nagyapjával játszani.

A „nagyapa” alatt Steven Kampet értette. Dallas számára nem volt nagy ügy elmenni Kamphez, én viszont megrémültem, pedig néhányszor találkoztam ezzel a nagy hatalmú alakkal. Ennek ellenére elmentem, és amint beléptem az ajtón, rám tört az áhítat. A házuk valami energiát árasztott, nem kis részben amiatt, mert az ő házuk volt. Miközben általában három-négy család lakott együtt, Kampék senkivel sem osztoztak a házukon. És az övék igazi szép ház volt, nem pedig kunyhó.

Miután beléptünk, jobbra fordultunk, és elmentünk egy hosszú asztal mellett a hátsó szobába, ahol a Kamp ágya melletti asztalon egy sakktábla állt. Azon a nyáron, bár még csak az ötvenes évei elején járt, kisebb szívroham érte. Augusztus és szeptember nagy részét ágyban töltötte és a tévét nézte. Szerencséjére az I Love Lucy ismétlése mellett New Yorkban akkor játszotta a világbajnoki döntőt Garri Kaszparov és Visuvanádan Ánand, és amennyire csak lehetett, követte a játszmákat.

Steven Kamp őszinte szenvedéllyel szerette a sakkot. Az apjától tanulta meg a játékot, rengeteg könyve volt, szeretett játszani, és az átlaghoz képest jó játékos volt. Leültünk és játszottunk néhány játszmát, miközben arról beszélt, hogy mi történik Kaszparovval és Ánanddal. Az egész nagyon szürreális volt. Emlékszem, később megálltam a konyhánkban, és arra gondoltam, hogy nekik van Cheerios zabpelyhük. A Gyülekezetben senki másnál nem volt zabpehely. Miközben mindenki más élelmiszerjegyeken tengődött, Steven Kampnek drága szivarjai voltak, és halmokban álltak nála a Cigar Aficionado magazinok. Nagyon menőnek tartottam, mert a szivarillat csak fokozta a Kamp körüli misztikumot. Szép dolgai voltak, és ennek így is kellett lennie.

A faluban mindenki tisztában volt a tehetőseket és a nincsteleneket elválasztó határral, és mindenki tudta, a tehetősek elsősorban Kampék és Renschék, majd következnek Fitchék, Galloway-ék és valószínűleg Walkerék. Ezek a családok vagy Trinával álltak rokonságban, vagy gazdag háttérből érkeztek, és a pénzükkel támogatták a Gyülekezetet. Magasabban voltak a hierarchiában, és az emberek tudták, hol helyezkednek el hozzájuk képest. Szinte mindenki nincstelen volt, és próbálta feljebb küzdeni magát a spirituális ranglétrán. Akkoriban teljes mértékben elfogadtam ezt a hierarchiát. Ebben nőttem fel, és logikus volt. Egy gyülekezetben, ahol a világi javaknak nem volt szabad megzavarniuk az embert a „rendeltetése” elérésében, ha valaki „tisztességben” élt a tanítással és aktívan törekedett a „rendeltetése” megvalósítására, akkor teljesen rendben volt, hogy kevés világi tulajdona legyen. Kampék azért élvezhették mérsékelt luxusukat, mert megérdemelték, és ha anyám meg én is erre vágytunk, az egyetlen módja a megszerzésüknek az volt, hogy odaadóan követtük a tanítást.

Ezt a leckét a második meghíváskor is megtanultam. Ez alkalommal Dallas nélkül mentem. Steven Kamp személyesen hívott fel. Soha nem fogom elfelejteni a pillanatot, amikor anyám letette a telefont, odafordult hozzám: hogy Steven bácsi azt akarja, menjek át hozzá sakkozni. Az volt a furcsa, hogy közben próbálta elfojtani a mosolyát – büszke volt, hogy Steven Kamp az ő fiát hívja játszani. Anyám mosolyát az tette furcsává, hogy sokszor hallottuk a tanítást, miszerint nem helyes kimutatni, ha valaki örül annak, hogy a gyereke sikeres másokkal szemben. Ez illetlenségnek minősült. Ha bárki látta volna anyám mosolyát, jelentették volna egy lelkésznek, vagy nyilvánosan beszámoltak volna róla a következő „feldolgozáson”, hogy Debby Sampson versengő lett, és a „versengés” állapotába került.

Az egyik legrosszabb dolog, amit az emberről mondhattak, az volt, hogy „a versengés” állapotában van. A „versengés” állapotában lenni azt jelentette, hogy az illető „nincs tisztességben”. Mindenkinek csak a saját helyével kellett foglalkoznia a spirituális ranglétrán, és nem szabad „versengeni” másokkal, vagy irigynek lenni. Ami természetesen teljesen ellentétes az emberi természettel. Az embereket érdekli, hogy mások milyennek látják őket, hogyan éreznek velük kapcsolatban. Tudatában vagyunk a környezetünkhöz képest elfoglalt helyünknek a világban.

Hosszú éveknek kellett eltelni, mielőtt gondolkodni tudtam az ilyen pillanatokon, mint anyám mosolya, és azon, hogy mit jelent egy szektában felnőni. Az igazat megvallva ahhoz is évek kellettek, hogy a Gyülekezetet szektának tartsam. A környéken élők nyilván annak látták. Különös pletykák terjengtek a Gyülekezetről – meztelen orgiákat tartunk tűz körül táncolva, miközben vért iszunk, és földönkívüliek járnak hozzánk, vagy állatáldozatokat mutatunk be, vagy a nők eladják a gyerekeiket. Egy szó sem volt igaz az egészből, de ellenséges hangulatot keltett. Több barátomat is lekergettek az útról a kisteherautóikkal a helyi vadbarmok üvöltözve.

Annak érdekében, hogy meg tudjuk védeni magunkat, meséltek nekünk Wacóról, Jonestownról és Heaven’s Gate-ről. Azok igazi szekták voltak, mondta Kamp, és mi a legkevésbé sem hasonlítunk rájuk. Emlékszem, gyerekként azt gondoltam, hogy miért hiszik, hogy szekta vagyunk, amikor nem is vagyunk azok. De idővel beláttam, hogy bár a Halhatatlan Tudat Egyháza soha nem hirdetett destruktív tanokat, száz százalékban szekta volt. Az anyám mosolyához hasonló pillanatok nyitották fel a szemem.

A szekták kifejezetten azért hoznak létre spirituális hierarchiákat, hogy kihasználják az emberek természetes érzéseit, érzelmeit, vágyait, félelmeit és mindent. Versenyeztetik tagjaikat a ranglétrán elfoglalt helyekért, aztán azt mondják, hogy teljes egyenlőségben kell élniük, és helytelen bármilyen módon a státuszuk javítására törekedni, és ha mégis ezt teszik, akkor elbuktak. Az egész mechanizmus úgy van kitalálva, hogy az ember mindig elbukjon valamiben, majd késztetést érezzen, hogy újult erővel a szekta tanításainak szentelje magát, noha éppen a tanítások miatt érzi a kudarcot. Ez a szégyen és önvád örök mozgatója. Ma már pontosan tudom, miért mosolyodott el az anyám. Steven Kamp megajándékozta az anyai büszkeséggel, és ugyanabban a pillanatban rárakta a büszkeség miatti rettenetes szégyen terhét. Mivel nagyon jó megfigyelő voltam, a kilencéves önmagam arra gondolt, hogy mi folyik itt? Ám a kellemetlen érzés gyorsan elmúlt az izgalom hevében, hogy visszamehetek Steven Kamp házába.

Szeptemberben és az ősz folyamán rendszeresen meghívott játszani Dallast és engem. Kamp eleinte sokkal erősebb volt nálunk, és megtanította a játék alapjait. Kölcsönadta a sakk-könyveit, stratégiákat és lépéskombinációkat mutatott, és megtanított minket jelölni és olyan menő dolgokat mondani, mint a „gyalog d5”.

Októberre Kampet annyira fellelkesítette a fejlődésünk, hogy elkezdett keresni egy versenyt, amelyen játszhatnánk. Egész véletlenül akkor rendezték a Copper State Opent, és benevezett minket. Ezt a születésnapomon tudtam meg. Október tizedikén reggel kibontottam a Dennistől és anyámtól kapott ajándékokat. Egy versenysakk-készletet kaptam, összetekerhető műanyag táblával és egy tokkal, amelyben volt két zseb a bábuknak, és egy harmadik az órának. Órát is vettek, egy régi analóg BHB-t, amilyet a filmekben lehet látni, amikor a játékosok minden lépés után lecsapnak a rézgombokra. Ez volt a legszebb születésnapi ajándékom. Kinyitottam, és diadalmasan a levegőbe öklöztünk Dennisszel, ahogy szoktunk. Aztán amikor megtudtam, hogy Steven bácsi egy hét múlva elvisz engem és Dallast az első versenyünkre, gyakorlatilag elvesztettem az eszem.

A Copper State Opent Phoenixben, egy belvárosi hotelben rendezték, és már napkelte előtt el kellett indulnunk, hogy odaérjünk. Alig aludtam éjjel, izgatottan ébredtem, befaltam a reggelit, amit anyám készített – bikaszemet, amikor lyukat vág a pirítós közepébe és megsüt benne egy tojást –, aztán átsétáltam Steven bácsi házához, ahol már várt Dallas, illetve Bill és Scott, a két testőr, akiket Steven és Trina fogadott fel, a minket szektássággal vádoló helyiek fenyegetései miatt. Összesen tíz autónk volt a Gyülekezetben, és mi a Suburbannel mentünk, ami nagy dolognak számított.

Van néhány homályos emlékem Coloradóról, ötéves koromból, és feltételezem, Phoenixben is jártam valamikor orvosnál, vagy valahol, de az autózás a Copper State Openre az első, tudatos emlékem arról, hogy kiléptem a faluból. Ezzel együtt nem sok mindenre emlékszem azon kívül, hogy beültünk a kocsiba és elindultunk. Az egész nap homályos, ugyanis végig egyfajta önkívületi állapotban voltam az idegességtől. Nem tudtam világosan gondolkodni. A versenyen egyik nyertes állást adtam fel a másik után, és végül ötször kikaptam. Nem túl fényes kezdés. Az egy évvel idősebb, érettebb gondolkodású Dallas négy győzelemmel és egy vereséggel zárt. Kamp öt dollárt ígért minden megnyert játszmáért, így Dallas húszat kapott, én semmit.

Hétfőn az iskolában a többi gyerek olyan könyörtelenül kigúnyolt a csúfos vereségért, hogy szünetben sírva rohantam haza. Teljesen összetörtem, és így utólag meglep, hogy az énképemet mennyire meghatározta már akkor, hogy vajon jó sakkozó vagyok-e. Szerencsére kiderült, nincs minden veszve. Este anyám leültetett, és közölte, hogy beszélt Kamppel, és azt mondta, hogy bár Dallas több játszmát nyert, így is látja rajtam, hogy van érzékem hozzá. Látja, mennyire tehetséges vagyok. Annyira jó volt ezeket a szavakat hallani. Ott volt az a hatalmas ember, és azt mondta, hogy hisz bennem, és akkor én is hihettem magamban.

Kétségtelenül igaz, hogy A bajnok indította el bennem a játék iránti szeretetet. Az is igaz, hogy természetes vonzódásom volt hozzá, de hazudnék, ha nem ismerném be, hogy a sakk iránti szenvedélyemnek, és annak, hogy olyan gyorsan elmélyültem benne, Steven Kamp volt az oka. A sakktól különleges lettem, és különlegesnek lenni Steven Kamp szemében egyet jelentett azzal, hogy Isten előtt is különleges vagyok.

*

Steven Kamp 1947-ben született, három gyerek közül a legidősebb egy hívő, konzervatív zsidó családban, New York állam északi részén. Syracuse-ban járt egyetemre, de hamar nyugatra ment, az otthonában tapasztalt merev vallási elnyomás, illetve az otthonán kívüli heves antiszemitizmus elől menekülve. Ekkor elkezdte járni az 1960-as évek kitaposott szex–drog–rock’n’roll útját, aminek a végén Berkeley utcáin aludt és koldult. A hippi Jézus mozgalom éppen lendületet kapott, és Kamp egyike lett annak a több ezer fiatalnak, akik elutasították a szüleik dogmatikus vallásosságát. Hamar beszippantotta Kalifornia és a New Age spirituális világa.

Kamp csatlakozott Werner Erhard EST programjához, és okleveles kiképző lett. Aztán okleveles újjászülettető. Az újjászülettetés nagy mozgalom volt a hatvanas, hetvenes és nyolcvanas években. Az elmélet szerint az emberek stresszes, traumatikus környezetben születnek erre a világra, és örökre magukban hordozzák ezt a fájdalmat. Az újjászülettetők azzal segítenek kitörölni a traumákat, hogy újra át lehet élni a születés élményét egy biztonságosabb helyen: meztelenül egy fürdőkádban. El kellett végezni egy minősítést adó képzést, hogy valaki ezt csinálhassa. Vagy, talán nem feltétlenül.

Ebben a környezetben ismerte meg Steven Kamp a leendő feleségét. Az ő elbeszélése szerint az egész transzmédium dologgal kapcsolatban szkeptikusan, teljesen betépve ment el Trina Fitch egyik szeánszára. Azt mondta, hogy nem hitt benne, csak sodródott az árral. Amikor az ülés előtt találkozott Trinával a konyhában, próbált rányomulni, de Trina lerázta. Aztán követte a másik szobába, és csak akkor döbbent rá, hogy a médiumot akarta felszedni, amikor a nő leült középre.

Megkezdődött a szeánsz, és Duran lassan végigment a körön, mindenki feltehetett neki egy kérdést. A drogos kábulatban lévő, feszült Kampet teljesen megdöbbentette az, amit látott. Miközben Duran egyik bámulatos választ adta a másik után, Kamp biztos lett benne, hogy Duran nem ugyanaz a személy, akire rámozdult a konyhában. Amikor rákerült a kérdezés sora, a legmélyebb dolgot választotta, amire abban a pillanatban gondolni tudott.

– Mi a véleménye a Kabbaláról? – kérdezte.

– Szerintem nagyon jó – vágta rá Duran. – Következő kérdés?

Kamp padlóra került. És szerelmes lett. Végül összeházasodtak Trinával, és kezdett alakot ölteni a Halhatatlan Tudat Egyháza.

Steven Kamp volt a Gyülekezet kulcsfigurája. Trina és Duran jelentette a fő attrakciót, de Kamp volt az, aki behozta a közönséget. Rendelkezett az alfa-hímek energiáival, amellyel azonnal uralni tudott egy helyiséget. Százkilencven centiméter magas volt, de még magasabbnak látszott. Jóképű volt, nagy bajusszal, sokszor szakállasan, dús, göndör, fekete hajjal, amelyet a válláig növesztett, mintha Elliott Gould soha nem lépett volna ki az 1970-es évekből.

Kamp már megjelenésével – termetével, hajával és két fülbevalójával – kitűnt a tömegből. Élete nagy részét utazással töltötte: ingázott a kábítószerek, a szexpartik és a koldulás között; bár sehová sem illett, mégis képes volt mindenkihez kapcsolódni. Amikor valaki először találkozott vele, normálisnak tűnt. Jópofa volt, ahogy egy pohár whiskyvel és szivarral hátradőlve, mosolyogva vicceket mesélt. Remekül tett fel kérdéseket, és mindig úgy tűnt, hogy őszintén érdeklik a válaszok.

Később a Gyülekezet romjain sok tag csak gonoszságot és manipulációt látott, amikor visszatekintett az eltelt évekre. Steven Kampnek kétségtelenül volt egy sötét oldala, amit hamarosan én is megismertem. Kamp ereje azonban abból fakadt, hogy igazán kedvelte az embereket, és őszintén szeretett kapcsolódni másokhoz. Mindig ő volt az első, aki a harsányságával oldotta a feszültséget egy helyiségben. Veleszületett tekintélye miatt félelmetesnek tűnhetett, de szeretett beszélgetni az emberekkel, különösen azokkal, akik valamilyen szempontból egyediek voltak. Azonnal képes volt ráhangolódni a különcökre, mert ő maga is az volt. Amikor szóba elegyedett valakivel, túl tudott lépni a külső furcsaságokon, hogy eljusson oda, amitől furcsák lettek. Zseniálisan értett ahhoz, hogy az emberek úgy érezzék magukat a társaságában, hogy megérti és értékeli őket, és jóban akarnak lenni vele.

Amikor a külvilág támadott vagy becsmérelt minket, Kamp soha nem próbált visszavágni. Nem olyan szektavezér volt, mint akikről hallani lehet: nem halmozott fel lőfegyvereket, nem szervezett milíciát, az nem az ő stílusa volt. Azt is tudta, hogy nem elég tagadni a „családját” érő vádakat. Tudta, hogy meg kell mutatni a világnak, hogy a Gyülekezet nem veszélyes szekta, és az egyház által felkínált út a valódi megvilágosodáshoz vezet. Minden jó szektavezér végső soron eladni akar valamit, és Kamp jó volt ebben. Ha Duran tanítása a kulcs az emberi potenciál kiteljesítéséhez, akkor a legjobb, amit tehetett, hogy kétségbevonhatatlan bizonyítékot mutat fel a világnak.

Úgy döntött, ezt fogja tenni. Méghozzá egy sakkcsapattal.

Miután az első versenyen látta, milyen potenciál rejlik Dallasban és bennem, Kamp kijelentette, hogy alapít egy sakkcsapatot a Shelby iskolában, és majd kiderül, hány gyerek szeretne még játszani. És mivel Kamp olyan ember volt, aki mindent meg tudott valósítani, létrejött a csapat.

A Shelby iskola közel egyhektáros telken állt Tonto Village közepén, és a Gyülekezet legnagyobb, legszebb épülete volt. Mielőtt iskola lett volna, Mocha-házként ismerték barna színe miatt, de később kékre, majd pirosra, végül zöldre festették. Maga az intézmény magániskolaként működött a Gyülekezet gyerekei számára, és alig jelentett többet, mint a magántanulóság. Időnként egy-egy kívülálló gyerek is beiratkozott Paysonból, vagy valamelyik másik szomszédos településről. Amikor én jártam oda, a Shelbynek még működési engedélye sem volt.

A tanítás végén átrohantunk a melléképületbe – egy csapat kócos, hihetetlenül koszos falusi gyerek, akiknek a nagy része valószínűleg napok óta nem mosakodott. Egyeseken volt cipő, másokon nem. Halomba dobáltuk a hátizsákjaikat, ceruzát ragadtunk, és nekiláttunk a munkának. A sakkprogram nyitottan és demokratikusan indult: bárki játszhatott. A többi gyerek látta, milyen különleges figyelmet szentel Kamp Dallasnak és nekem, ezért lelkesen jelentkeztek ők is. Wellington, akivel hatéves koromban először próbáltunk sakkozni, az elsők között volt. A csapat magját Mark, Paul, Chase és Chicago adta, Pieta és az öccse, Jeffrey, Lane Kamp nagyobb fia, Harper és Dallas öccse, Steve, illetve Marlow legnagyobb fia és a féltestvérem, Tiger. A többi gyerek hamar lemorzsolódott, köztük az öcsém, Josh is.

A sakkcsapat élére Gary Moore-t, a Shelby igazgatóját nevezte ki Kamp. Hatoldalas taktikákat kaptunk tőle tanulmányozásra, amelyeket általában Bruce Pandolfini The ABC’s of Chesséből, Lev Alburt és Roman Pelts Comprehensive Chess Courséből, esetleg Sunil Weeramantry Best Lessons of a Chess Coachából fénymásolt ki. Egy óráig ezeken dolgoztunk, beadtuk a lapokat, aztán a következő órában egymás ellen játszottunk.

Steven és Gary jól strukturálták a programot. A legjobb sakk-könyveket adták a kezünkbe, és megfelelő nehézségű tananyagot állítottak össze. Nem foglalkoztunk túl sokat a stratégiával. Soha nem kérték, hogy túl sok absztrakt elvre vagy a végjátékra koncentráljunk. Olyan feladatokkal leptek meg minket, hogy villámsakkot fogunk játszani, és mindenkinek spanyol megnyitással kell kezdeni. Vagy csak a szicíliai védelemmel foglalkoztunk. És mi órákon át csináltuk, amit mondtak. De ezen kívül hagyták, hogy csak játsszunk. A gyors sikerünk egyik titka az öröm és élvezet volt, amit a sakkozás adott. Hagyni kell a gyerekeket játszani, hogy megszeressék azt, amit csinálnak. A gyakorlás végső soron fejlődéshez vezet, és a gyerekek nagyon sokat képesek tanulni a próbálkozásokból és kudarcokból, mert az agyuk olyan, mint a szivacs. Úgyhogy csak játszottunk és játszottunk.