H. D. Carlton

PHANTOM

Fantom

A mű eredeti címe: Phantom by H.D. Carlton

Fordította: Lukács Andrea

Copyright © H.D Carlton

Hungarian translation © Lukács Andrea, 2026

© Művelt Nép Könyvkiadó, 2026

ISBN 9789635805174

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Lejátszási lista

Főcímdalok

Bad Omens: Bad Decisions

Ariana and the Rose: Honesty

PVRIS: Old Wounds

Emmit Fenn: Painting Greys

Iris Temple: Typhoon

Wolves at the Gate: Waste

The Word Alive: Burning Your World Down

Benji Lewis: Fast Forward

Hailee Steinfeld: Afterlife

Bad Omens: Like A Villain

Point North (feat. Kellin Quinn): Into the Dark

1940-es lejátszási lista

Bing Crosby: Just One More Chance

Fedora Mingarelli: Un’ora sola ti vorrei

Oscar Carboni: Tango del mare

Alfredo Clerici: T’ho vista piangere

Glenn Miller: Elmer’s Tune

Cesare Andrea Bixio (sung by Beniamino Gigli): Mamma son tanto felice

Tommy Dorsey: All the Things You Are

A szerző további művei:

Haunting Adeline – Megkísérteni Adeline-t

Hunting Adeline – Levadászni Adeline-t

Satan’s Affair – A sátán vidámparkja

Where’s Molly – Hol van Molly?

Shallow River – Sekély folyó

Does It Hurt? – Fáj?

FONTOS MEGJEGYZÉS

Ez egy dark romance könyv, amelyben olyan nyugalmat megzavaró témák fordulnak elő, mint a leselkedés, a megcsalás (nem a két főszereplő között), az erőszak és a gyilkosság szemléletes leírása, durva nyelvezet, nemi erőszak és családon belüli erőszak a történet részeként (nem a két főszereplő között), alkoholfüggőség és egy szenvedélybeteggel való társfüggőség, terméketlenség, egy traumás szülés említése, valamint szexuális aktusok szókimondó leírásai.

Ezeken kívül találkozunk még lealacsonyítással, légzéskontrollal és félelemkeltéssel való játékkal.

Kérem, vegye komolyan ezeket a figyelmeztetéseket!

Az ön lelki egészsége nagyon fontos.

A SZERZŐ MEGJEGYZÉSE

Először is, kérem, vegyék figyelembe, hogy ez a történet az 1940-es években játszódik. Akkoriban nemcsak a nyelv volt kicsit más, de a pénz értéke is jelentősen eltért attól, amilyen most.

Bár többnyire igyekeztem korhű maradni, a történet kedvéért néhol muszáj volt némi írói szabadságot gyakorolnom.

Másodszor pedig, ha a Macska-egér-duológia után olvassák ezt a könyvet, akkor már ismerik Gigi naplóját. Kérem, ne feledjék, hogy Gigi mindennap írt a naplójába, vagyis több száz olyan bejegyzés áll benne – különböző események és dolgok részletes leírása –, amelyről valószínűleg nincs tudomásuk.

Jó olvasást!

1944. május 26.

Anyám mindig azt mondta, hogy más vagyok. Csakhogy úgy köpte ki ezt a két szót, mintha romlott étel lenne a szájában.

Úgy gondoltam, ez azért van, mert olyan szenvedélyesen imádom a gótikus irodalmat. Alig tudott elszakítani Mary Shelley Frankenstein című könyvétől vagy a kedvenc Edgar Allan Poe-történetemtől.

Gyerekkoromban azt mondtam neki, hogy egy olyan házban akarok élni, ami úgy néz ki, mint az elméjük belülről. Gótikus. Sötét. Talán még hátborzongató is. Anyám megdöbbent ezen, és őrültnek tartott. Aztán mondott még rám egyéb megvető jelzőket is, de nem adom meg neki azt az elégtételt, hogy elismételjem őket. Még papíron sem.

És most mit gondolna?

Huszonhárom éves koromban meghalt, de még a síron túlról is érzem, hogy elítél.

Beengedtem egy férfit az otthonomba. És megcsókoltam. Egy férfit, aki nem a férjem.

A férfi heteken keresztül odakint állt és az ablakon kívülről figyelt engem.

Valami nincs rendben vele.

De úgy tűnik, velem sem.

ELŐSZÓ

– Mi a neve? – kérdezem ismét lihegve.

– Ronaldo.

– Bántani akar, Ronaldo?

– Soha – feleli. – Csak szeretni akarom, Genevieve.

– Honnan tudja a nevem?

– Mindent tudok magáról. Ahogyan azt is, hogy kegyed is szeretni fog engem.

1. fejezet

A FANTOM

1944. március 18.

Ez lesz a harmadik ember, akit ma kinyírok, és már elfogyott a türelmem, annyit hallgattam a hiábavaló könyörgésüket.

Általában a Salvatore család verőembereire hagynám ezt a munkát, ám amikor elveszem egy ember életét, az olyan nyugalmat ad, amilyet semmilyen más bűnös szenvedély nem képes. Sem a cigaretta, sem a whiskey, sem a nők. Egyiknek sincs ilyen hatása.

Csak az az átkozott rimánkodás sodorja veszélybe a békés érzést, ami egy gyilkolás után eltölt.

– Ne, ne, várj! Hadd magyarázzam meg! – esedezik a kölyök, a rémülettől elcsuklik az orrhangja. Elmúlt éjfél. Az Aurora hídon vagyunk, már leszállt a sűrű köd, a levegő csípősen hideg.

A kölyök annyira kétségbe van esve, hogy megpróbál behúzni nekem egyet balról. Ostoba, ha azt hiszi, hogy nem vagyok hozzászokva, hogy az emberek igyekeznek kihasználni a fogyatékosságomat. Könnyedén elütöm a kezét, aztán orrba vágom, amiért volt mersze megpróbálni.

Vér fröccsen ki az orrából, felnyög és sértéseket dörmög maga elé. Én eközben összekötözöm a bokáját, és szorosan megcsomózom a kötelet. A homlokába lóg hosszúra nőtt, izzadt és zsíros haja, sötétkék overallját motorolajfoltok csúfítják el, most pedig már az orrából csorgó vér is. A szakmáját tekintve autószerelő, de mindig is a maffia érdekelte. Az anyjának van némi kötődése egy New York-i családhoz, ennek ellenére nem volt hajlandó úgy nevelni a fiát, hogy belépjen a családi üzletbe. A kölyök egy cugine. Az elmúlt hónapokban mindent elkövetett azért, hogy hivatalosan is bevegyék a szervezetbe, és hűséget fogadott a Salvatore családnak.

Azonban nem tudta betartani az esküjét.

Ezért kötöztem salakbetontömböket a talpára. Ha valaki megtalálja a holttestét, látni fogja, hogy egy golyó fúródott a szájába… ami egyértelműen jelzi, milyen bűnt követett el.

– Te egy patkány vagy. Egy féreg. Információkat továbbítottál a Baldelliknek – emlékeztetem szárazon. Angelo a Féreg gúnynevet adta neki a reszelős hangja és megnyúlt arcvonásai miatt. Nem is tudom, mi az igazi neve, de biztosra veszem, hogy majd megtudom, amikor megjelenik a gyászjelentése a Seattle Times vasárnapi számában. Feltéve, hogy egyáltalán rábukkannak.

A média majd megérti az üzenetet, és egyértelmű lesz, hogy a szervezett bűnözés okozta a halálát. Az emberek minden bizonnyal a Salvatore családra fognak mutogatni.

Angelo már két évtizede áll Seattle élén, és kinevezték a főnökök főnökének. Ő ad engedélyt más családoknak, hogy üzleti vállalkozásba kezdjenek a városban, és természetesen ezzel együtt jár az is, hogy a haszon egy részét neki adják át.

Öt évvel ezelőtt azonban Manny Baldellinek gondjai támadtak ezzel a helyzettel. Azt állította, hogy az ő dédapja vándorolt be először Seattle-be Szicíliából, ennélfogva ő a város jogos ura. Ezután elterjedt a pletyka, hogy Manny visszatartja az Angelónak járó profitot, és fű alatt fegyverekkel kereskedik. Azóta kitört a háború, és jobbra-balra embereket gyilkolnak. A családok választottak, melyik oldalra állnak, ezért a mai napig több testőr veszi körül Angelót a nap minden percében.

Veszélyes idők ezek, egyikünk sem lép ki úgy az utcára, hogy ne nézne alaposan körül.

– Hamisan vádolsz! – erősködik Féreg hevesen. – Nem vagyok patkány, Ronnie. Ismersz engem! A Baldellik kényszerítettek, hogy szálljak be abba a kocsiba, de szart sem mondtam nekik. Kérlek, hinned kell nekem!

Az egyik emberünk, Lloyd szúrta ki, hogy a kölyök beszáll az egyik Baldelli kocsijába két nappal ezelőtt, aztán mit ad isten, Féreg tegnap egy drága öltönyben jelent meg, a csuklóján pedig egy vadonatúj Rolex óra csillogott. Nem volt véletlen az egybeesés, a kölyök egyértelműen sugallta ezzel, hogy a rivális család lefizette őt.

– Ne nevezz Ronnie-nak! – mordulok fel.

Ennél több szót nem pazarolok rá. Nincs értelme vitatkozni vele… már ott van a feje a célkeresztben. Ha nem én csinálom ki, akkor majd Angelo egyik verőembere teszi meg.

Féreg megint kinyitja a száját, készen arra, hogy ismét könyörögjön, én azonban elveszem tőle a lehetőséget, mert a szájába dugom a revolverem, és meghúzom a ravaszt. Elmegy mellettünk egy autó, ám ahelyett, hogy lelassítana, inkább még jobban felgyorsít.

Gyorsan leveszem a Rolexet Féreg csuklójáról, és a zsebembe csúsztatom. Később majd visszaadom a Baldelli családnak, burkoltan tudatva velük, hogy gajra ment a befektetésük.

Ezután a korlátra fektetem Féreg testét, átemelem fölötte a betonkockákat és lelököm a srácot a hídról. A csatornába zuhan, a csobbanás visszhangzik az éjszakai levegőben.

Végre! Nyugalom és béke tölt el.

Megmozgatom a nyakam, kieresztem a feszültséget a vállamból. Nem csupán hiábavaló ez a sok könyörgés, de meglehetősen bosszantó is.

Visszamegyek a híd másik végéhez, ahol a kocsimmal leparkoltam, és közben Bing Crosby Just One More Chance című dalát fütyörészem.

1944. március 18.

– A fajankó bepiált, és háromszáz dollárt veszített Tommyval szemben. Gondolod, hogy ez megakadályozta, hogy egy újabb kört játsszon? Naná, hogy nem! Most pedig már ötszázzal tartozik Tommynak.

Késő délelőtt van, úton vagyok vissza Angelóhoz, hogy jelentsem, elvégeztem a Féreg-szerződést tegnap este, ám ekkor megüti a fülem Santino kijelentése. Angelo házának nappalijában ül, onnan szűrődik ki a hangja. Gyorsan irányt változtatok, és a viharkabátom belső mellényzsebébe gyűröm a hátizsákot oda, ahol Féreg véres Rolexe van. Mindig nagyon ügyelek rá, hogy mindenről tudjak, ami a családdal kapcsolatos. Tommy és Santino Angelo két unokatestvére, vagyis ha valaki pénzzel tartozik Tommynak, az azt jelenti, hogy Angelónak tartozik.

Befordulok a sarkon, az ajtófélfának dőlök és ekkor Santino észrevesz. Az anyja, Kay mellette ül a kanapén. Kay gúnyosan elfintorodik a balfék hallatán, aki pénzzel tartozik a Salvatore családnak. Méghozzá nem is kevés pénzzel.

– Kiről beszéltek? – kérdezem, majd karba teszem a kezem a mellkasomon.

Santino még csak tizenhét éves, és bár már aktív tagja a családi üzletnek, igazi pletykafészek. Ma véletlenül éppen kapóra jön nekem, egy nap viszont talán emiatt fogják kinyírni.

Ha egyáltalán visszatér a háborúból, ahová néhány hónap múlva besorozzák.

– A neve John Parsons. Ő és a nyomozó barátja, Frank Williams már néhány hónapja a szerencsejáték-barlangba jár. Eleinte még volt pénze, de a kretén folyton megpróbálja visszanyerni, amit elvesztett, és most már nem tud fizetni. Tommy tegnap este megkérdezte tőle, akar-e pókerezni, John pedig nem tudott nemet mondani.

Felvonom a szemöldököm, meglep, hogy Angelo unokatestvére Frankkel szerencsejátékozik.

Ő az egyik vezető gyilkossági nyomozó Seattle-ben, és általában ő dolgozik azokon az ügyeken, amelyek a maffiacsaládok közötti háború következményei.

Ezenkívül rendesen benne van Angelo zsebében, és jól ismer mindkettőnket, amiről Johnnak fogalma sincs.

– Tommy a zsaruval játszott?

Santino elvigyorodik.

– Senki sem mondta, hogy zseni, Ronnie.

Kísértést érzek, hogy ráförmedjek, ne szólítson Ronnie-nak, de inkább erről a Parsons fickóról szeretnék még többet megtudni, ezért nem állok le vitatkozni egy kölyökkel, hogy mi a nyavalyás nevem. Ebben a családban minden férfi tagot pofán vágtam már, amiért így szólított, és mindannyiuknak gondjai vannak a rövid távú memóriával.

Mindig is gyűlöltem ezt a nevet. Apámra emlékeztet, akit ugyanígy hívtak, de még most is fáj rá gondolnom.

Kisfiú koromban Angelo apja nevezett így, amit aztán a fia is átvett. A család többi tagja pedig őt követi, annak ellenére, mennyire nem tetszik ez nekem.

– John Parsons – mondom, hogy visszatereljem a beszélgetést az eredeti témához. – Ki az?

Santino megvonja a vállát.

– Nem tudom. Csak annyit tudok, hogy egy fillért sem fizetett Tommynak. Megígérte, hogy később megszerzi a pénzt, de mindannyian tudjuk, hogy szokott történni az ilyesmi.

– Tudtok valami mást is róla? – kérdezem.

– Csak annyit, hogy az övé a Parsons-kúria a Puget Sound-öbölnél. Folyton arról a házról fecsegett, miközben megivott egy üveg whiskey-t – feleli Santino bosszús hangon. – A nyavalyás egy pillanatra sem fogta be a száját.

Ellököm magam az ajtófélfától, és a hátsó ajtó felé veszem az irányt Angelo házában. Majd később jelentek neki.

– Hé, Ronnie, ha elintézed a tagot, hadd menjek veled én is, oké? – kiált utánam a kölyök.

– Santino! – szidja össze Kay.

Én nem is veszem a fáradságot arra, hogy válaszoljak. Ha azt akarnám, hogy Angelo csapatának egyik tagja intézzen el valakit helyettem, egész biztosan nem egy kölyköt kérnék meg rá.

Bőven lesz majd alkalma tapasztalatot szerezni az öldöklésben, és jobb, ha inkább egy nácira fogja a fegyverét, mint egy olyanra, mint John Parsons.

Santinónak nagyobb dolgokra kell összpontosítania, mint a szervezet. Neki ott a háború, amiatt aggódjon inkább.

1944. március 18.

A Parsons-kúria olyan ház, amilyet még sosem láttam ezelőtt. Ha Seattle városközpontjában állna, első látásra kitűnne a többi épület közül.

Fekete deszkaburkolatával és a tetőkön ülő vízköpőivel úgy néz ki, mintha egy Drakula-filmből lépett volna elő. Az ilyen házak egyszerűen nem léteznek ebben a városban. Ez mégis itt áll.

A viharkabátom zsebébe dugom a kezem, úgy sétálok át a ház előtti kerten. A feketére festett veranda előtt színes virágok nyílnak, ettől úgy néz ki a ház, mintha egy komor viharfelhő lenne a színpompás szivárvány között.

Nagyon érdekes épület, emiatt még kíváncsibb leszek arra, ki lehet ez a John Parsons, és mi a francért lakik egy ilyen házban, mint ez.

A következő pillanatban azonnal választ kapok a kérdésemre, amikor mozgásra leszek figyelmes a nagy, kiöblösödő ablak mögött. Egy magas, teltkarcsú nő ül egy fotelban közvetlenül az ablak előtt. Azonnal rabul ejt a látványa. Telt ajka élénkpiros, fekete tincsei tökéletesen begöndörítve állnak. Kanárisárga ruhát visel, az ujja lelóg a karjáról, karcsú derekára viszont szorosan rásimul.

Megáll a szívem, mintha maga Isten dermesztette volna meg, úgy nézem őt, miközben lefelé néz valamire az ölében. A következő pillanatban enyhén felfelé húzódik a szája sarka. Abból, amilyen szögben tartja a fejét, és ahogy a karját mozgatja, úgy tűnik, mintha írna.

Teljesen megbabonáz a látvány, és bár nem tudhatom biztosan, mégis meg vagyok győződve róla, hogy miatta néz így ki a Parsons-kúria.

Megbűvölve elindulok felé, az elmém transzba esett, képtelen vagyok kizökkenni belőle.

Nem csak a látvány nyűgöz le.

Ellenállhatatlan vágy kerít hatalmába, hogy megszerezzem magamnak ezt a nőt.

Muszáj, hogy az enyém legyen.

Mintha meghallotta volna ezt a belső fogadkozásomat, felemeli a fejét és összekapcsolódik a tekintete az enyémmel. Mintha villám hasítana belém itt, ahol állok. Szétnyílik a nő szája, elkerekedik a szeme a döbbenettől, és bár úgy tűnik, mintha a félelem mélyesztené belé a karmait, ő is legalább ennyire nyugtalanító számomra.

Azért jöttem ide, hogy megtudjam, ki John Parsons, ám csak azt derítettem ki róla, hogy a földkerekség leggyönyörűbb nőjéhez tér haza.

És a legkevésbé sem érdemli meg.

A nő a szívéhez emeli a kezét, az ujjai között egy vastag aranytollat tart.

Vajon mit írhat? És rólam is fog írni?

Semmi másra nem vágyom, csak arra, hogy megszólítsanak a szavai. Nem számít, hogyan történik meg. Lehet az élénkvörös ajkán kiejtett szavakkal vagy akár a kecses kezével írt szövegen keresztül. Mindent tudni akarok róla, minden porcikáját megismerni – az elméjét, a testét és a lelkét.

Összeszorul a mellkasom, a mozdulatom az övét másolja: én is felemelem a kezem a szívemhez, és érzem, hogy fájdalmasan összeszorul a mellkasomban. Emberfeletti erővel tudom csak elszakítani róla a tekintetem. Egy lépést teszek hátrafelé, aztán megfordulok, és lassan visszasétálok a hosszú, kavicsos kocsibejárón. Percekig tart az út, amíg odaérek az autómhoz, mégsem emlékszem egyetlen másodpercére sem.

Ez a nő megszállta az elmémet, megfertőzött, mint egy parazita, felülírt bennem mindent. A szabad akaratom már csupán tőle függ, nélküle semmi vagyok.

Beszállok a Cadillacbe, becsukom az ajtót, és csak ülök ott, gyászolom John Parsons feleségének eddigi életét.

Mert soha többé nem lesz már ugyanolyan, ahogyan az enyém sem.

A férje akaratán kívül belerángatta őt ebbe a világba, ahová nem tartozik. Mégis én leszek az, aki nem engedi, hogy kilépjen belőle.

2. fejezet

A HOLLÓ

1944. március 19.

Öt ember halt meg ebben a házban.

Néha azon tűnődöm, talán az én életem is itt fog véget érni tragikusan.

És biztos vagyok benne, hogy a férjem lesz az elkövető. Amilyen stressznek tesz ki, a szívem egy idő múlva biztosan megáll.

Nincs pénzünk.

És nincsenek barátaink, sem rokonaink, akikre támaszkodhatnánk.

Nincs semmink, teljesen egyedül vagyunk ebben a nincstelenségben.

Könnyek hullanak az ölemben lévő papírra, amelyet az adósságbehajtók küldtek, és azt bizonyítja, milyen kevés pénzünk maradt.

A rajta álló dátum két nappal ezelőtti, a férjem mégsem gondolta úgy, hogy el kellene mondania. A pulton heverő, kibontott levelek közül kandikált ki, a banki kimutatások mellett, amelyek szintén azt bizonyítják, hogy John számlája mínuszban van. A papírok között semmi sem utalt arra, hogy ez a levél különleges lenne, egy kis hang mégis azt súgta, hogy nézzem meg.

Istenem, egy részem azt kívánja, bárcsak ne tettem volna!

Félő, hogy elveszítjük az otthonunkat. Nincs elég pénzünk, hogy kifizessük a jelzálogot, nem beszélve a rezsiről.

A férjem szinte mindent elköltött. Mindent.

Hogy fogjuk eltartani Seraphinát? Etetni, ruházni, gondoskodni róla, hogy meleg ágyban aludjon? Hetente néhány napon egy vegyesboltban dolgozik iskola után, hogy felelősséget tanuljon, és ő fizesse a hadikötvény-bélyegeket – valamint fedezze a fagylaltfüggőségét. Tőle viszont soha nem kérném azt, hogy fizesse ki a számlákat. Az ég szerelmére, hiszen még csak tizenhárom éves!

Manapság nem ritka, hogy a szülők a gyerekeikre is támaszkodnak – nehéz időket élünk, javában zajlik a háború –, mostanáig azonban sikerült megóvnunk Serát a nehézségek zömétől.

Miért kellene neki fizetnie az apja hibájáért?

Mindig is anyagi biztonságban voltunk a John családjától örökölt vagyon miatt, ráadásul a könyvelőcége is sikeresen ment, így meglehetősen kényelmesen éltünk. Soha nem gondoltam volna, hogy ilyesmit tesz velünk.

Amikor még csak udvarolt nekem, csodás dolgokat ígért, én pedig, mint egy bolond, mindent elhittem. Megesküdött, hogy olyan házat épít nekem, ami megfelel a furcsa ízlésemnek, és ezt be is tartotta, mert ezzel boldoggá tett. Még úgy is, hogy az a néhány szerencsétlen munkás meghalt az építkezés közben, és emiatt megorrolt ránk a társaság. Viszont John azt is megígérte, hogy túlszárnyalja a nagyapja vagyonát, és olyan luxusban fogunk élni, amit el sem tudunk képzelni. Megesküdött rá, hogy egy nap majd vesz egy nagy hajót, és átszeljük vele az óceánt.

Mennyi ígéret, ám ehelyett… az összes pénzt elköltötte.

Elszorul a torkom, és eszembe jut az a férfi, akit tegnap az ablakon kinézve láttam meg. Akkor meggyőztem magam arról, hogy ő is csak egy elveszett lélek, most viszont tudva, milyen bajba kevert minket John, már nem vagyok olyan biztos benne.

Ha az a férfi bejött a birtokunkra, az csakis azt jelentheti, hogy John valami szörnyűséget követett el.

Bármilyen ijesztő is a gondolat, azon tűnődöm, talán rossz társaságba keveredett.

Most viszont veszélybe került a lányom és az én életem.

Ó, John, mit tettél?

– Mama? Éhes vagyok. Van valami ennivaló?

Sera halk hangja kizökkent gyászos gondolataimból. Sietve letörlöm az arcomon lecsorgó néhány könnycseppet, és széles mosollyal fordulok felé. Az ablaknál ülök a hintaszékemben, felváltva bámulom az ölemben lévő papírlapot, és nézek ki gyászosan az ablakon.

– Hát persze, kicsim. Akarod, hogy összeüssek neked valami ebédet?

Elmosolyodik, ragyogó kifejezés sugárzik szeplős arcáról.

Igazi szépség a romok között, amelyek, úgy tűnik, folyamatosan gyűlnek ebben az átkozott házban.

– Igen. Amit te csinálsz, az mindig jobb ízű.

Felhorkanok. Sera esküszik rá, hogy az ő szendvicsei soha nem olyan finomak, mint az enyémek, még akkor sem, ha pontosan ugyanazokat az összetevőket használjuk fel hozzá. Ettől függetlenül mindig is szerettem elkényeztetni a lányomat. Eljön majd az idő, amikor már nem kéri a segítségemet, és erre nem szívesen gondolok.

Sera a konyhaasztalhoz szalad, én viszont teszek egy kis kitérőt a folyosóról nyíló kis mosókonyhába. Bepúderezem könnyáztatta arcomat, felfrissítem rubinvörös rúzsomat, hogy semmi ne árulkodjon a belső nyugtalanságomról.

Tökéletes.

A lányom sosem fogja megtudni, milyen közel került ahhoz, hogy fenekestül felforduljon körülötte a világ.

Amikor visszamegyek a konyhába a nappalin keresztül, csodálva nézem a gyönyörű kockás kőpadlót, amely egészen a konyháig húzódik. Sera a konyhaszigetnél ül, lóbálja a lábát és közben a házi feladatára összpontosít.

A látvány azonnal enyhíti ezt az állandó sajgást a mellkasomban.

Ó, mit nem adnék azért, hogy ismét ilyen gyermeki ártatlanságot érezzek! Bármit feladnék érte, kivéve a lányomat.

– Mire vagy éhes, kicsikém? – kérdezem, amikor belépek a konyhába. Házi cipőm kopog a kövön.

Megvonja a vállát.

– Nem tudom.

– Mit szólnál egy kis elefántfarokhoz? – javaslom.

Megáll a házi feladata készítése közben, felnéz rám és fintorog.

– Pfuj, nem!

– Pandanyelv? Zsiráfpata?

– Anya! – nyüszíti panaszosan, hosszan elhúzza ezt a szót. Ugyanakkor könnyed vigyor terül szét az arcán, ezért sikeresnek könyvelem el a próbálkozásomat.

– Hát jó – adom meg magam színpadias túlzással. – Mit szólnál egy pulykás szendvicshez?

– Igen, az jó lesz! – feleli, és kiszélesedik a vigyora.

– Vagy… – Egy pillanatra elhallgatok. – Legyen inkább pulykaláb?

Csüggedten felsóhajt, ahogy a tizenhárom éves lányok szoktak, ezért a hűtőhöz lépek és kiveszem a hozzávalókat, bár a mesterséges fényben gyorsan lehervad a mosoly az arcomról. Vajon mennyi ideig ehet Sera ilyen gondtalanul, és mikor lesz az, amikor azon gondolkodik, vajon mikor jut legközelebb ennivalóhoz?

Félreteszem ezeket a komor gondolatokat, visszaragasztom a mosolyt az arcomra és elkezdem összeállítani a szendvicsét. Alapkövetelmény, hogy minden szelet kenyérről levágjam a héját, csak azután kerülhet bele a pulykahús, a sajt és a mustár.

– Apa azt mondta, veszünk egy új kocsit, és megengedi majd, hogy én is vezessem – jegyzi meg Sera csak úgy mellékesen.

Megdermedek, megáll a kés a kezemben a kenyér fölött.

– Tessék? – kérdezem elakadó lélegzettel. A szívem kihagy egy ütemet a mellkasomban.

– Igen – csicsergi. – Azt mondta, nagyon gazdagok leszünk, és vesz nekem egy Cord 812-t.

Nagyokat pislogok, kényszerítem magam, hogy a kenyérvágásra figyeljek, ne pedig reszkető kezemre. Sera nem tud semmit az autókról, a férjem viszont annál többet, és már nemegyszer hallottam, amikor erről a bizonyos márkáról beszélt.

Ez az egyik álomautója, most viszont gondoskodott róla, hogy ez örökre csak álom maradjon.

A gazember.

– Valóban? – kérdezem. Nyugalmat erőltetek magamra, ami egyáltalán nem tükrözi a valóságot.

– Igen!

Levágom mindkét szeletet, és csak ekkor tudok ismét levegőt venni, hogy megkérdezzem:

– És szerinte mikor lesz ez?

Sera ismét megvonja a vállát.

– Azt nem mondta.

Úgy érzem, mintha egy kő szorult volna a torkomba, és lassan harag szennyezi be a vért az ereimben.

Hogy merészel ilyen nagyszabású ígéreteket tenni, amikor a hajléktalanság veszélye fenyeget minket? És pláne Serának! Azt még meg tudnám bocsátani, ha az én reményeimet csigázná fel, de azt nem, ha a kislányoméit.

– Nos, erről majd még beszélnünk kell apával. Vagy lehetne talán valami biztonságosabb kocsink, ha majd kicsit idősebb leszel? Mit szólsz egy Dodge-hoz?

Megint fintorog.

– Az unalmas. Olyan öregeknek való autó. Neked kellene azt a tragacsot vezetned.

Gúnyosan felmordul, átnyújtom neki a tányért rajta a szendviccsel, meg a mellé tett marék chipsszel.

– Csak hogy tudd, én még mindig fiatal és szép vagyok, kislányom.

Kuncog egyet tele szájjal, miközben én alig tudom megőrizni a mosolyomat.

– Az vagy, mama.

Egy kicsit könnyebb lesz a szívem, megkerülöm a konyhaszigetet, és gyengéd puszit nyomok a fejére.

– Szeretlek, kicsikém.

– Én is szeretlek. – Csak mormogja a szavakat, de ezúttal nem szidom le, amiért teli szájjal beszél.

Nem tudom, meddig adatik meg még neki ez a luxus.

1944. március 19.

Mire a férjem hazaér, már olyan vagyok, mint egy időzített bomba, ami bármikor felrobbanhat. Kipirul az arcom a haragtól. Későn jön meg, ami régebben szokatlan volt tőle, manapság viszont már egyre gyakoribb.

Amióta Sera lefeküdt, a hintaszékemben ülök, kibámulok az ablakon, és magamban fortyogok. Eközben azt tervezgetem, milyen durva szavakat fogok a fejéhez vágni.

John mindig is hirtelen haragú volt, időnként viszont fényesebben ragyog az én dühöm, mint az övé.

Becsukja maga után a bejárati ajtót, aztán felém ballag, több borítékot tart a kezében. Piros a szeme, és amikor elég közel ér hozzám, halványan alkoholszagot érzek rajta.

A férjem a hagyományos értelemben mindig is jóképű volt, a haja rövid, sötétszőke, legalább annyira dús, mint amennyire selymes és mindig lazán szélfútta. Szokatlanul világosbarna a szeme, az álla szögletes, az orra arisztokratikus vonalú, a mosolya pedig elképesztően elbűvölő. Amikor kamaszok voltunk, a lányok sorban álltak előtte remélve, hogy egy percre magukra vonhatják a figyelmét. Mindig is magas, jóképű és gazdag volt.

Most viszont ezek közül már csak kettő mondható el róla.

– Kaptál egy levelet Daisytől – jelenti ki, és az előttem álló lábtartó zsámolyra teszi a borítékot. Látom rajta az ismerős kézírást. Daisy és én már harminc éve vagyunk a legjobb barátnők. Amióta Spokane-be költözött, gyakran írunk egymásnak. Most viszont nem tudok foglalkozni vele.

– Luxusautót ígértél a lányunknak? – kérdezem, a hangom veszélyesen kedves.

John elvigyorodik, meglazítja a nyakkendőjét, a szája sarka lefelé görbül a kimerültségtől. Mindig is szorgalmas ember volt, az utóbbi időben azonban a költekezést szorgalmasabban űzte, mint a munkát.

– Nemsokára betölti a tizennégyet. Így legalább lesz mit várnia – feleli lazán, mintha nem azért csigázná fel a lányunk reményeit, hogy aztán kegyetlenül letörje.

– Elmagyaráznád, hogy a fenébe engedhetjük meg ezt magunknak?

Összevonja a szemöldökét.

– Genevieve, mit akarsz ezzel mondani?

– Kaptunk egy levelet az adósságbehajtótól. Jelenleg a jelzálogot sem tudjuk kifizetni, nemhogy ennivalót venni. Szóval miért ígértél neki új autót?

Elkomorodik az arca, azonnal bűntudat jelenik meg a szemében.

– Kicsim…

– Ne merészelj így nevezni engem, Jonathan! Mikor akartad elmondani?

– Nem szükséges felhúznod magad, Gigi. Ígérem, hogy mindent visszaszerzek – esküdözik, aztán leguggol elém, és megfogja a kezem. Olyan gyengéd tekintettel néz fel rám, mint amikor a bocsánatomat szeretné kérni.

Engem viszont csak egy hajszál választ el attól, hogy felrobbanjak.

– Hová lett a pénz? Az örökségeddel és a vállalkozásoddal mindig is kényelmesen éltünk. Most még sincs semmi nyoma, mire költötted el azt a sok pénzt.

Sosem jött haza pazar ajándékokkal, amiket Serának vagy nekem hozott. Nem vett új autót. Nem költött drága ékszerekre, sem spontán szervezett nyaralásokra. És ami még biztosabb, hogy a ház törlesztőrészletét sem fizette ki. Ennek nincs semmi értelme!

Nagyot nyel, idegesség sugárzik belőle.

– Kicsit sokszor pókereztem Frankkel – vallja be.

Hitetlenkedve rázom a fejem, mielőtt befejezhetné a mondatot.

– John, mondd, hogy ez nem igaz! – lehelem. – Ugye nem játszottad el az összes megtakarításunkat?

– Halkabban! – szól rám, a hangjából némi harag csendül ki, bár szerintem csak zavarban van.

Hát lehet is!

– Hogy tervezted ezt helyrehozni? – kérdezem, és Sera kedvéért halkabban beszélek.

– Én… nem tudom – vallja be. – Talán számolhatom a lapokat vagy…

Hirtelen felpattanok, a székre ejtem a naplómat, aztán fel-alá járkálok a kockás kőpadlón. Annyira izgatott vagyok, hogy nem tudok egy helyben maradni.

Egy kreténhez mentem hozzá.

– Felfogod, hogy milyen hihetetlenül veszélyes az, amit most mondtál? John, ha elkapnak, akár börtönben is végezheted… vagy még rosszabb… lehet, hogy… – Ki sem merem mondani.

Meg is halhat, és akkor zátonyra fut az életünk.

Vagy ami még rosszabb, mi van, ha értünk jönnek el?

Talán az a férfi ott kint az udvaron egy adósságbehajtó volt. De vajon egy ügynökségtől jött, vagy valami sokkal baljósabb szervezettől?

Nem a saját életemet féltem, hanem a Seráét.

Fel nem foghatom, hogy volt képes John ilyen helyzetbe hozni őt.

Egy lépést tesz felém, felemeli a kezét jelezve, hogy nyugodjak meg.

– Esküszöm neked, hogy bárhogy fogom is csinálni, tízszeresen szerzek vissza mindent. Hamarosan annyira tele lesz a zsebünk pénzzel, hogy azt sem tudjuk, mit kezdjünk vele. Nagyon közel vagyok ahhoz, hogy ez valósággá váljon.

Természetesen nem vagyok annyira ostoba, hogy higgyek neki.

Ha egy szerencsejátékos azt ígéri, hogy mindent visszaszerez, amit a játékon elveszített, akkor már tényleg menthetetlen.

De mit kellene tennem? Háztartásbeli nő vagyok, nincs semmilyen képesítésem. John nem engedte, hogy dolgozzam, azt akarta, hogy inkább a háztartást vezessem és neveljem a lányunkat. Sera most már idősebb, szóval ha John továbbfolytatja ezt, talán nem lesz más választásom, mint dolgozni.

Egyelőre legalább annyira a férjem rabja vagyok, mint amennyire ő a pókerzsetoné.

Hátat fordítok neki, az otthonomat nézem, amelynek a keblére kellett volna ölelnie ezt a családot, mégis csak a fájdalmat látta rajta. Könnyes lesz a szemem, úrrá lesz rajtam a tehetetlenség.

Sokkal rosszabb helyzetben vagyunk, mint gondoltam. Ha John csak könnyelműen szórta volna a pénzt, eladhatnánk azokat a megvásárolt holmikat, és csökkenthetnénk a veszteségeinket. Most viszont mások zsebében van a pénzünk, és ők nem hajlandók visszaadni nekünk.

– Gigi! – könyörög John, én azonban felemelem a kezem, hogy elhallgattassam.

– Tönkreteszed ezt a családot, Jonathan – préselem ki elszorult torkomon, a szavak legalább olyan bizonytalanok, mint a szívverésem. – Nekem pedig nincs más választásom, mint hogy hagyjam.

1944. március 22.

Egy rémálom az életem.

Egy ébren átélt rémálom, amiből nem tudok elmenekülni.

John majd helyrehozza. Muszáj lesz neki!

Ha nem, akkor mi lesz velem és Serával?

Johnnak és nekem nem sok rokonunk van, és ők nem tudnak befogadni minket.

Az utcára kerülünk!

John meg fogja oldani.

Édes Istenem, add, hogy helyrehozza!

3. fejezet

A HOLLÓ

1944. április 4.

Van egy idegen férfi odakint az ablakom alatt.

Fekete kalapot és viharkabátot visel, eltakarja előlem az arcát.

Remeg a kezem, amikor ismét leírom ezeket a szavakat a papírra, örökre beleivódnak a naplómba.

Nem először látom itt ezt a férfit, és meg vagyok győződve róla, hogy John miatt jött.

A férjem már két hete azon dolgozik, hogy visszaszerezze a pénzünket. Minden este más történik. Nyer valamennyit, hogy aztán mindet elveszítse.

Tegnap este sokáig kimaradt, pókerezett, és valószínűleg nem nyert annyit, amiből kifizethetné a számlákat. Talán azért jött ez a férfi, hogy behajtsa az adósságot. Vagy hogy engem bántson.

Bárhogyan áll is a dolog, nagyon félek.

Amikor először megláttam, reméltem, hogy ő is csak egy szellem, de most már tudom, hogy semmi szellemszerű nincs benne. Ugyanolyan valóságos, mint a szívem ideges dobogása, olyan erős a jelenléte, mint az ereimben folyó adrenalin.

Mégis felkeltette a kíváncsiságomat. Esküdni mernék rá, hogy még az ablaküvegen keresztül is érzem perzselő tekintetét. Az arcomat cirógatja, lefelé a nyakamat, majd a mellemet.

Tagadhatatlan izzás ébred az alhasamban – olyasmi, amit évek óta nem éreztem már. Az óta nem, amióta John udvarolni kezdett nekem.

Nem is értem, miért vált ki ilyen zsigeri reakciót belőlem ez a titokzatos személy. Vagy miért hagyom, hogy folytatódjon.

Hívnom kellene a hatóságokat. Segítséget kérni, könyörögni Johnnak, hogy azonnal jöjjön haza.

Mégsem teszek semmit, és nem is szólok semmit.

Egyedül vagyok itthon és félek.

Ugyanakkor kíváncsi is vagyok.

1944. április 6.

– Van ott kint valami, amit nem vettem észre? – Frank hirtelen felcsendülő hangja kizökkent az álmodozásomból, megijeszt, kis híján kiugrik a szívem a mellkasomból.

A szívemre teszem a kezem, úgy nézek fel rá tágra nyílt szemmel. Összehúzza éjfekete szemöldökét, kékeszöld szeméből aggodalom sugárzik. Elbűvölő mosolya ellenére határozottak az arcvonásai, éles az állkapcsa, az álla barázdált, az orra hegyes. Olyan arca van, ami félelmet kelt az emberekben, ha egy bizonyos tekintet társul hozzá.

Gondolom, emiatt olyan jó nyomozó.

– Megijesztettél – lehelem.

Erre elvigyorodik, jelentőségteljes pillantást vet a kertre az ablakon át.

– Keresel valamit?

Az árnyékomat.

– Hát persze hogy nem. Ne butáskodj! – válaszolom, és idegesen felnevetek.

Ma reggel visszajött a látogatóm, megint a fák vonalánál állt. Csak nézett engem, ahogyan az elmúlt néhány héten is. Túlságosan féltem ahhoz, hogy szembenézzek vele, ezért csak a székemen ültem, és onnan figyeltem őt. Reméltem és imádkoztam, hogy ne merjen bejönni az otthonomba. Egy órával később elment, a szívem azonban azóta sem csillapodott le.

Frank elmélyülten tanulmányoz, miközben kiveszi a pipadohányt a kabátja zsebéből.

– John azt mondja, mostanában sokszor nyaggatod.

Sóhajtok egyet, és a ruhámat babrálom, hogy kezdjek valamit a kezemmel.

Frank Williams és John az óta a legjobb barátok, amióta megismertem a férjemet. Frank szinte ugyanannyit van itt nálunk, mint John, és engem is ugyanolyan jól ismer.

– Úgy tűnik, miattad kezdte el ezeket az új szokásait, nem? – kérdezem vádlón, és mérgesen nézek rá.

Néhány pillanatig a pipáját szívja, majd kis füstkarikákat ereget ki a száján.

– Természetesen nem. Csak azért tartok vele, hogy vigyázzak rá, én nem veszek részt a játékban.

– Miért nem akadályoztad meg? – csattanok fel.

Felröhög.

– Próbáltad már lebeszélni Johnt valamiről, kedvesem? Olyan makacs, mint egy öszvér.

Megrázom a fejem, végtelenül csalódott vagyok. Hosszú ideig teljesen odavoltam a férjemért. Nagyon szerettem. Most viszont… már nem vagyok biztos benne.

Valójában évek óta nem vagyok biztos benne.

– Felajánlottam, hogy segítek neki – jelenti ki Frank.

Ez ismét felkelti a figyelmem, meglepődés villan meg a szememben.

– Segíteni? Hogyan?

– Késett a jelzáloggal, ezért kifizettem helyette, hogy neked és Serának továbbra is legyen otthonotok – feleli, majd barátságosan rám mosolyog.

Azonnal zavarba jövök és elpirulok.

Szinte példa nélküli, hogy valaki kifizesse egy másik ember számláját. Aztán ugyanilyen hirtelen aggodalom is hasít belém. John a legjobb barátja adósa lett, és ez mélyen zavar engem.

Halvány megkönnyebbülést érzek, amiért Sera és én még nem kerülünk az utcára, ugyanakkor aggodalom is telepszik a gyomromba és belülről mardos.

Most először vagyok hálás azért, hogy Johnnak és nekem nincs nagy családunk, ahogyan eredetileg terveztük. A terhességem Serával rendkívül sok komplikációval járt, aztán majdnem belehaltam a szülésbe.

A kórházban ébredtem fel, egy vészhelyzet miatt eltávolították a méhemet, de ott volt mellettem egy egészséges, újszülött kisbaba. Lesújtó volt a tudat, hogy nem lehet több gyerekünk, ám végtelenül hálásak voltunk azért, aki megszületett.

Sera bőven elég nekünk, titkon mégis továbbra is fájdalmat éreztem a szívem mélyén, gyászoltam azokat a gyerekeimet, akik soha nem születhetnek meg.

Most viszont? Most hálás vagyok érte. Annyira elszántan igyekszem kitalálni, hogyan tartsuk el Serát, hogy elképzelni sem tudom, milyen lenne, ha több gyerek miatt kellene aggódnom.

Frank leguggol elém, visszateszi a pipadohányt a zsebébe. Azután az ölembe fekteti a tenyerét. Forróságot érzek a térdemben, és ettől még hatalmasabb űr tátong a mellkasomban.

– Én mindig gondoskodni fogok rólatok, Gigi. Ezt tudnod kell.

– Ez nem a te feladatod, Frank – csattanok fel.

– Talán nem – ismeri el. – De boldogan támogatlak, ha a férjed nem tudja megtenni. Te és Sera családtagok vagytok számomra, nagyon szeretlek mindkettőtöket. Soha nem hagynám, hogy bármi rossz történjen veletek.

Frank korábban már többször kifejezte, mennyire szeret minket, most azonban kicsit másképp hangzik ez a vallomása. Talán azért, mert most csak rólam és Seráról beszél, Johnt nem veszi hozzá mint a családunk tagját.

Megköszörülöm a torkom, és azt felelem:

– Ezt nagyra értékelem, de biztosra veszem, hogy nem történik meg újra. – Ennek ellenére mindketten tudjuk, hogy ez hamis remény. John nem javul… sőt inkább romlik.

Szándékosan lesöpröm Frank kezét az ölemből, felállok és a konyha felé indulok, ahol végre lélegzethez jutok.

– Gigi, tudnod kell, hogy sokkal több az adóssága, mint csupán a jelzálog összege – mondja nekem. Ingerült leszek, összegyűlik a feszültség a vállamban.

– Szerinted én nem tudom ezt? – csattanok fel, és szembefordulok vele. – Elköltötte az összes pénzünket! Sőt, ami még rosszabb, minden este részegen jön haza, és arról beszél összeakadó nyelvvel, hogy átverték. Nincs semmink, Frank, de nem engedem, hogy továbbra is te fizess az ő hibájáért. Lehet, hogy egy hónapig még van fedél a fejünk fölött, de John nem lesz jobb helyzetben, ha nem találja meg a módját, hogyan hozza helyre ezt a dolgot.

Frank egy lépést tesz felém.

– Mindent elkövetek, amit csak tudok, hogy ez ne történjen meg.

Nehéz szívvel kifújom a levegőt, és ismét elfordulok tőle.

– Csak segíts neki, hogy abbahagyja ezt a szokását! Csupán ennyit kérek tőled, Frank.

– Úgy lesz, Gigi. Bármit megtennék érted. – Ezt már mondta, mégsem érzem magam kevésbé reménytelennek vagy kevésbé kényelmetlenül.

1944. április 4.

Egy idegen férfi van az ablakom előtt. Nem tudom, ki ő vagy mit akar tőlem, de azt hiszem, ismer engem. Amikor John nincs itthon, az ablakon keresztül figyel. A fején kalapot visel, eltakarja előlem az arcát.

Még nem szóltam róla Johnnak. Nem is tudom, miért nem, de valami megakadályoz abban, hogy kinyissam a szám és bevalljam, hogy egy férfi figyel engem az árnyékból. John nem kezelné jól a helyzetet. Puskával menne ki, és megpróbálná megkeresni őt.

Be kell vallanom, jobban félek attól, hogy mi történne a látogatónkkal, ha férjem rábukkanna.

Nagyon félek ettől az idegen férfitól.

De istenem, ugyanakkor kíváncsi is vagyok rá.

4. fejezet

A FANTOM

1944. április 10.

Genevieve Parsons tudja, hogy figyelem, mégsem zárta be a bejárati ajtót. Alig tudom visszafojtani a mosolyomat.

Már hetek óta ide járok, de csak néha engedtem meg, hogy ő is lásson. Többnyire a fák között rejtőzöm vagy ott, ahová nem lát el az ablakból.

Lenyűgöző nő, amikor úgy gondolja, hogy senki sem látja. Nagyon gyakran órákig járkáltam a ház körül, néztem őt az ablakon keresztül, miközben takarított, a rádióval együtt énekelt vagy a székében ült és a naplóját írta.

Biztosan rólam is említést tesz. Nagyon szeretném látni, mit ír.

Ma korábban kinézett az ablakon, és gyászos kifejezés ült az arcán. Nem először láttam már szomorúnak, és nem először szerettem volna odaszaladni hozzá és elfeledtetni vele a férjét, aki bizonyára ezt a szomorúságot okozta. El tudnám érni, hogy elfelejtse őt, ha benne lennék.

A lábam magától vitt felé, mintha transzba estem volna. Már nem én irányítottam a testemet, hanem ő. A hintaszékben ült, az ablak felé fordult, kinézett rajta, és ettől úgy éreztem, mintha hosszú évek sötét börtöne után végre először rám ragyogott volna a nap.

Megbűvölten néztem, ahogy a tekintete rám siklott, és lassan elkerekedett a szeme. Félelem villant meg a tekintetében, én mégis valami egészen mást éreztem.

Éhséget.

Semmi mást, csak éhséget.

Többször is visszatért rám a tekintete, miközben próbált tudomást sem venni rólam, és inkább a naplóját nézte, mint engem. Megrémült, próbált elrejtőzni előlem.

Harcot vívtam magammal, legszívesebben bementem volna a házba és a magamévá tettem volna. De ez még túl korai. Meg kell várnom, amíg a kíváncsisága legyőzi a félelmét.

Talán… ez már el is kezdődött, és a kíváncsisága már erősebb, mint a félelme.

Vajon miattam hagyta nyitva az ajtót?

Az átlagembereknél nem szokatlan, hogy nem zárják kulcsra a házukat. A Seattle-ben elharapózó bűnözés ellenére rablások szinte sosem fordulnak elő – kivéve, ha aktívan a bűnszövetkezethez kötődnek.

Sajnos Genevieve egy veszélyes ember vágyai közt találta magát. Nincs bennem annyi bűntudat, hogy ne lépjek be az otthonába, és miután megteszem, halkan becsukom magam mögött az ajtót.

Most vagyok először a Parsons-kúriában, és a belseje még furcsább, mint a külseje.

Honnan a fenéből szedte az ízlését?

Elképesztően sötét van idebent, a gyér megvilágítás ellenére néhány részletet mégis képes vagyok kivenni. A fejem fölött hatalmas csillár lóg, hajlított acélvázára rengeteg kristály van ráerősítve.

Még a sötétben is feltűnő a fekete-fehér kockás kőpadló, valamint a közvetlenül előttem álló, díszes lépcső.

Csendben beljebb megyek, a lépcsőtől balra megtalálom a nappalit. A tekintetem azonnal a hatalmas, kiöblösödő ablakra téved a szoba túlsó végében balra. Ott van Genevieve hintaszéke is, előtte egy kis zsámoly áll. Ott szokott ülni tollal a kezében, miközben a naplóját írja. Ott láttam őt azon néhány alkalommal, amikor kifelé nézve az esőt figyelte, vagy csak vágyakozva bámult a birtokot körülvevő, sötét erdőbe.

A lépteim halkan kopognak, amikor odasétálok a székhez, megsimítom a puha, vörös bársonyhuzatot. Aztán lehajolok, megszagolom és halványan érzem a parfümje illatát. Felismerem benne a fahéjat, a borostyánt, a tölgymohát, a szantálfát és egy csipetnyi szilvát.

Ezt az illatot csakis az én Genevieve-emnek készítették. Tökéletesen illik hozzá.

Továbbmegyek, észreveszek egy fekete kőkandallót az előttem álló fal közepén, a két oldalán piros bársonykanapék állnak. A kandalló mellett egy állványon rádiót látok, és szinte látom magam előtt, ahogy Genevieve és a lánya a zenére táncol, nevet és énekel.

Megfájdul a szívem, mert tudom, hogy nincs jogom csatlakozni hozzájuk. Nekem az a sorsom, hogy távolról nézzem őt, a kiöblösödő ablakon túlról. Egyelőre elfogadom ezt az életet, bár nem kevésbé tölt el haraggal a tudat, hogy Johnnak megadatik az öröm, hogy betöltheti ezt a szerepet.

A konyha közvetlenül a nagy ablakkal szemben található. Legszívesebben átmennék rajta a ház hátsó részébe, ahol a télikert van. Azt még csak kívülről láttam, de mivel három fala és a teteje is üveg, nem volt nehéz szemügyre vennem a belsejét.

Biztosra veszem, hogy gyönyörű, amikor előbújnak a csillagok, de túlságosan szeretném már látni az én Genevieve-emet.

Nem tudom, melyik az ő hálószobája, de úgy gondolom, nem lehet messze a lányáétól. Kutattam egy kicsit a Parsons család után, és elég sokat megtudtam róluk, köztük a kis Seráról is.

Ha minden úgy alakul, ahogy én akarom, valamikor a jövőben John már nem lesz a képben, Sera pedig engem fog a második apjának tartani. Soha nem akarnék John helyébe lépni, de azt remélem, megtalálom a módját, hogyan férkőzzem a szívébe, és hogyan szeressem őt ugyanúgy, ahogyan Genevieve. Ám ehhez idő kell.

De én türelmes vagyok.

A falépcső alig nyikorog a súlyom alatt, mivel hosszú évek gyakorlata áll mögöttem, tudom, hogyan kell észrevétlenül lépkedni. Itt fent hidegebb a levegő, és majdnem koromsötét van. Türelmesen várok, hogy hozzászokjon a szemem a sötéthez, meglássam, hol vannak a falak, nehogy nekimenjek valamelyiknek.

Az első hálószoba üres, ezért továbbmegyek a következőhöz a folyosó bal oldalán.

Óvatosan nyitom ki az ajtót, és látom, hogy Sera fekszik összegömbölyödve a takaró alatt, halkan szuszog. Magára hagyom, becsukom az ajtaját és továbbmegyek, hogy megtaláljam Genevieve szobáját.

Miközben a folyosón lépkedek, jéghideg bizsergés támad a torkomban, ezért hirtelen megállok. Libabőrös leszek, rémület fut végig a gerincemen.

Lassan hátranézek a vállam fölött, de nem látok magam mögött semmit.