Fordította

MATOLCSY KÁLMÁN

MICHAEL J. SULLIVAN KÖNYVEI

RIYRIA – A KEZDETEK

A Koronatorony

A Rózsa és Tövise

Dulgath halála

Winter elveszett lánya

RIYRIA-KRÓNIKÁK GYŰJTEMÉNY

Kardtolvajok

A Birodalom felemelkedése

Novron örököse

AZ ELSŐ BIRODALOM LEGENDÁI

Mítoszok kora

Kardok kora

A háború kora

Legendák kora

A halál kora

A Birodalom kora

Michael J. Sullivan: Age of Death

Book Five of The Legends of the First Empire

Copyright © 2019 by Michael J. Sullivan

All rights reserved.

Borítófestmény: Marc Simonetti

Első magyar kiadás: Fumax Kft., 2024

Hungarian translation © Fumax Kft., 2024

Szerkesztés: Fumax

Korrektor: Friedrich Zoltán

Ebook: Hársfai László

Felelős kiadó: Németh Vladimir

A legkedvezőbb árak, csak nálunk kapható kiadványok, minden rendeléshez választható ajándék: www.fumax.hu

Facebook-oldalunk: www.facebook.com/fumaxkiado

A jogtulajdonos írásbeli engedélye nélkül tilos ezt a könyvet vagy bármely részletét sokszorosítani vagy bármely formában közzétenni.

ISBN 978 963 470 415 7

Ezt a könyvet a bátyámnak,
John Patrick Sullivannek ajánlom,
aki kisfiú koromban bevezetett
a fantasy világába.

A SZERZŐ JEGYZETE

Nos, lassan a finisben vagyunk – már csak két könyv maradt! Hadd kezdjem azzal, hogy megemlítek pár dolgot a legutóbbi szerzői jegyzetemből. Először is, ha olvastad a korábbi könyveket, és szeretnéd felfrissíteni az emlékezetedet, az összes történetet felidézheted a www.firstempireseries.com/book-recaps oldalon. Másodsorban, bekukkanthatsz a tárgy- és névmutatóba, szintén a www.firstempireseries.com/age-of-death-glossary oldalon. Ezt a spoilermentes listát minden egyes kötet előtt frissítjük és további részletekkel gazdagítjuk, ahogyan egyre több titokra derül fény. Hogy miért költözött át az internetre? Ennek több oka van, és mind azzal a ténnyel kapcsolatos, hogy az idő során a tárgy- és névmutató óriási és összetett jegyzékké duzzadt. Az elektronikuskönyv-olvasókat használók számára pontatlanul mutatta, mennyi van hátra a történetből, és néhányan panaszkodtak emiatt. Azok esetében pedig, akik a nyomtatott könyveket olvassák, ha várunk a jegyzék végleges összeállítására, késleltettük volna a nyomdai munkálatokat, ami nemcsak ennek a könyvnek a megjelenését hátráltatta volna, hanem a következőét is. Mindezek fényében úgy tűnt, érdemes elköltöztetni.

Most, hogy ezzel megvagyunk, egy pillanatra szeretnék a könyv megírásának körülményeiről mesélni, ugyanis sok múlott a Legendák-sorozat szerkezetének második felén. Mint azt az előző könyvemben is említem, a sorozat valójában A háború korával ért volna véget, ahol valóban elvarrtam számos addig elvarratlan szálat, de nem az összeset. Amikor belefogtam a könyvbe azzal a tudattal, hogy ez lesz az utolsó, felmerült egy ötlet, amely lehetővé tette, hogy lehatoljak Elan mélyére, és fejest ugorjak a világom eredettörténetébe. Tudtam, hogy ezzel a mesével nem lehet rövid úton végezni, és még abban sem voltam biztos, hogy képes leszek elregélni az elejétől a végéig (olyan sok részletre ki kellett térni), de úgy éreztem, meg kell próbálkoznom vele.

Az új irányt vett könyv nőttön-nőtt, aztán még önmagán is túlnőtt. Közben a feleségem (akiről mostanra már bizonyosan tudjátok, hogy egyrészt zseni, másrészt a legbizalmasabb kritikusom) jelezte felém, hogy az írás „túlságosan csontos”, és „túl sietősre van véve”.

A „csontos” megjegyzést talán érdemes megmagyaráznom. Robin arra utalt, hogy bár a cselekmény sarkalatos pontjait jól lefektettem, nem került elég hús a csontvázra. Miközben az volt a vágyam, hogy minden beleférjen, feláldoztam az elbeszélő elemeket, és kihagytam számos kiváló lehetőséget az érzelmi hatások kiaknázására. Átgondoltam a dolgot, és beláttam, hogy teljesen igaza van (ahogy ez már lenni szokott). Mi következett tehát? A könyv tovább terebélyesedett.

Végül a történet túl nagyra nőtt ahhoz, hogy egyetlen kötetben elférjen. Igen, játszhattunk volna a betűmérettel, a sortávolsággal, vagy használhattunk volna vékonyabb papírt. De még ezekkel a megoldásokkal is közel hat és fél centis gerincvastagságot kaptunk volna, ami a legtöbb nyomdában a felső határ. Továbbá ki kellett volna hagynunk olyan általunk áhított előkéket és mellékleteket, mint az én szerzői jegyzetem és Robin utószava. Nem akartunk ilyen jelentős változtatásokat tenni, ugyanis én még olvasok nyomtatott könyveket, és szerintem igenis számít, hogyan néznek ki, és milyen érzés kézbe venni őket. Ha a betűk túl aprók és a sortávolság túl szűk, nem élvezem a papírkönyvet. És én szeretni akartam a könyvem minden megjelent változatát.

Úgyhogy hosszas latolgatás után végül úgy döntöttünk, hogy a negyedik kötetet kettévágjuk. A baj mindössze annyi volt, hogy a történet felénél nem találtunk megfelelő pontot ehhez. A helyzet az, hogy amikor a szöveget megírtam, még nem foglalkoztam az oldalszámmal, a szavak vagy a végleges kötetek számával. A legjobb tudásom szerint meséltem el a történetet. A feladatom az volt, hogy létrehozzak egy lenyűgöző elbeszélést, és csak valahol az elmém leghátsó zugában foglalkoztatott, miként lehet majd kiadni a sagát.

Végül aztán kénytelen voltam a gyakorlatiasabb kérdések felé fordulni, például, hogy miként tudjuk a könyveket az olvasók kezébe adni. Amikor tárgyilagosan tekintettünk az egész cselekményre, nyilvánvalóvá vált, hogy van egy háromfelvonásos történetünk két törésponttal. Csakhogy az egyensúly kérdése még mindig gondot okozott. Kiadhattam volna egy normál méretű könyvet és két „dupla dagit”, de nem igazán tetszett az ötlet. Aztán meg azt is szerettem volna, ha két teljes trilógiám van egyetlen epikus mese égisze alatt. Végezetül pedig mesemondóként elégedett voltam a két csúcspontommal, amelyek drámai hatást eredményeztek.

A cselekménnyel kapcsolatos érvek mellett az is tetszett, hogy ha két kötet helyett háromfelé vágjuk a sorozat utolsó részét, azzal a mesefolyam első és második felét is ugyanott választjuk el. Tetszett az ezzel együtt járó egyensúly és szimmetria. Ha olyan könyvet kapunk, amely gyakorlatilag kétszer hosszabb, mint a többi, akkor a szerkezet féloldalas lesz, megroggyan – nem tudom ennél jobban megmagyarázni. Mivel mi magunk döntöttünk ezekről a dolgokról, ezt tettük. A Gyűrűk Ura hagyományát folytatva egyetlen három kötetre osztott, hosszú mesét alkottunk.

Probléma megoldva. Csakhogy felmerült egy másik dolog. A korábbi könyveimmel szemben (amelyek mind önálló epizódokként léteztek) a Legendák-sorozatom második felében minden epizód a legdrámaibb csúcsponton ér véget. Rossz kritikákra számítottam (és kaptam is néhányat), de még annál is több dicséretet gyűjtöttem be a könyvvel kapcsolatban. Azt is tudtam, hogy ez a tény rögvest nem tűnik majd annyira szörnyűségesnek, amint az összes könyv megjelenik. Ennélfogva tehát a probléma megoldása az lett, hogy a lehető leggyorsabban kell kiadni a könyveket.

Na most, mint az már ismeretes, a Legendák-sorozat első felére a Del Reyjel szerződtem, és évi egy könyvet adtam ki velük (2016 júniusában, 2017 júliusában és 2018 júliusában). A legtöbb hagyományos kiadó efféle ütemtervvel dolgozik, de én nem a hagyományos utat választottam, ezért össze akartam sűríteni a kiadási dátumokat. Azt terveztem, hogy hathavonta adok ki egy könyvet (korábban magánkiadásban ezt a gyakoriságot alkalmaztam), de Robin még feszesebb ütemtervre gondolt. A történetfolyam teljes második felét egy éven belül vagy még hamarabb akarta kihozni. Ahogyan az már lenni szokott, most is Robin győzött, így a három könyvet tíz hónap leforgása alatt adtuk ki. A megjelenési dátumok a következők:

Legendák kora – 2019. július

A halál kora – 2020. február

A birodalom kora – 2020. május

Ám Robinnak még ez a felgyorsított ütemterv sem tűnt elég feszesnek, ezért hagyományainkhoz híven a Kickstarter-támogatóinknak hónapokkal a kereskedelmi megjelenés előtt eljuttatjuk a könyveket. Azok, akik előrendelést adtak le A halál kora Kickstarter-kampány alatt, 2019 októberében kapták meg a történetet. A birodalom kora projekthez egyelőre nincsen időpontunk, de a támogatóink május helyett már februárban kézhez fogják kapni az utolsó könyvet.

Igazából ennyit kell tudnotok, mielőtt belefogtok ebbe a könyvbe, de még megismétlek valamit, amit más szerzői előszóimban is említettem: nagyon örültem a sok elképesztő e-mailnek, úgyhogy csak jöjjenek a michael@michaelsullivan-author.com címre! Mindig örülök, amikor hallhatok az olvasóim felől – megtiszteltetésnek veszem.

Most, hogy ennek az előkének vége, gyűljünk körbe a csarnok melegen pislákoló öröktüzénél, és hadd invitáljalak benneteket a mítoszok és legendák korába, amikor az embert még rhuna néven ismerték, és az elfeket isteneknek hitték. Hadd repítselek el benneteket A halál korába!

Michael J. Sullivan

2019. október

ELSŐ FEJEZET

A nagykapu

Jó tudni, hogy a halállal semmi sem ér véget, de ez egyben rossz hír is.

BRIN KÖNYVE

Édes jó Mari, mit műveltem? Brin már elkésett a gondolattal. A pocsolya nem eresztette. Jól hallható cuppogással húzta a középpontja felé. A lány érezte a sarat a lába körül, mintha egy fogatlan kígyó torkában volna, amely egyre mélyebbre nyeldekeli. A jeges hideg, hidegebb, mint amit valaha is érzett, felkúszott a lába szárán, és a dereka fölött folytatta útját felfelé. Nem folyadék vagy sár ejtette foglyul, hanem valami sűrű, fagyos kátrány, amely mintha a saját életét élte volna. Brin iszonyodva nézte, ahogyan a massza a mellkasáig araszol, és megnehezíti a lélegzetvételt.

Tesh úgy kiáltott fel, mintha ő maga is haldokolna, mintha Brin halálával a saját élete is véget érne.

Hogyan tehetek ilyet vele? Ha tényleg szeret engem, és én…

Mint egy hulla keze valami rémálomból, az iszap körbefolyta a lány nyakát. Ő mélyebbre süllyedt, és hátrahajtotta a fejét egy utolsó kétségbeesett próbálkozásban, hogy a sötét tavacska fölött tartsa az arcát. Amikor a mocsok elfedte a száját és a szemét, többé nem tudta visszafojtani a sikolyt.

Mivel a szája megtelt sárral, a sikoly néma maradt. Tesh sohasem tudja meg, hogy a nevével az ajkán halt meg. A kiáltás után Brin nem volt hajlandó belélegezni. Az ösztön, hogy ne vegyen levegőt a víz alatt, erősebbnek bizonyult, mint a levegő utáni vágya.

Minden hősies gondolat, amely bátorságot adott az ugráshoz, egyszerre elillant az elméjéből, és az eszmélés, a visszatekintés, a belátás követte őket. Csak a sebes egymásutánban zuhogó képek maradtak: levelekre hulló napfény, esőcseppek egy vödörben, felszeletelt sárgarépa, az anyja kacagása, egy jeges tó. Ahogy az elméje beledermedt a rémületbe, a végtagjai kicsapódtak, és a túlélés reménytelen küzdelmével csépelték, rúgták a sarat. A kezét felnyújtva egy pillanatra áttörte a felszínt. Levegőt érzett rajta – levegőt!

Olyan közel van!

És milyen rövid ideig tartott! Az ujjait újra elnyelte a sár.

Kapálózó karja lelassult, elgyengült. A lába nem figyelt többé az elméje parancsára, és megállt.

Újabb képek merültek fel: tűz a csarnokban, birkák szélrohamban, Tesh keze az övében, szavak egy lapon.

Habár a lélegzetvétel talán tényleg megölhette, a teste úgy döntött, hogy ha nem vesz levegőt, az bizonyosan végez vele, úgyhogy kinyitotta a száját. Iszap tolult az orrába és szájába. Újra próbálkozott, de a kísérlet, hogy levegőt juttasson a tüdejébe, olyan hirtelenséggel ért véget, mint amikor egy madár ablaknak csapódik. Egy kényszerű köhintéssel megpróbálta kitisztítani a légutakat, de ez olyan hiábavalónak bizonyult, mint kisgyermek kiáltása a tomboló viharban.

A páni félelem szertefoszlott. Nyugalom ölelte körbe, miközben mozdulatlanul függött a hideg, időtlen térben.

Lassan az elméje újra forogni kezdett. Az eszméletszilánkok gondolatokká álltak össze, és az első volt a legkézenfekvőbb.

Hibát követtem el – a legutolsó hibámat.

Brin türelmesen várt, mert tudta, hogy késik a halál.

Telt-múlt az idő. Semmi sem történt.

Vége van? Vajon már megha…?

Olyan teljes volt a sötétség, hogy Brin maga sem tudta biztosan, nyitva vagy csukva van-e a szeme – nevetséges gondolat, ugyanis abban sem lehetett biztos, hogy van-e még egyáltalán szeme.

Meghaltam? Biztosan.

A gondolat valami különös, békés beletörődés, a szokatlan helyzet dacára is észszerű következtetés kíséretében bukkant felszínre. A konklúzió nem nyilvánvaló tényként érlelődött meg, hiszen még mindig nem kapott egyértelmű jelet a haláláról. A páni félelem azonban elmúlt, ahogyan a fulladás kellemetlen érzése is, és többé már nem fázott. Ám ezek a dolgok önmagukban még nem jelentették, hogy halott. Felmerült benne a sejtelem, hogy talán még mindig él, és mindössze elájult.

Megpróbálta megmozdítani a karját meg a lábát, és a végtagjai újra engedelmeskedtek a parancsnak. A végtagok azt üzenték, hogy valamilyen folyadékban van, de nem a tavacska sűrű nyálkájában.

Víz. Vízben lebegek.

A következő pillanatban a feje áttörte a felszínt. Brin akaratlanul is levegőt vett, és taposni meg csapkodni kezdett.

Valahogyan sikerült megmenekülnöm? Valahogyan…?

Továbbra is minden feketeségbe burkolózott, de néhány dolog máris nyilvánvalóvá vált. Már nem a pocsolyában volt, de nem is a szigeten vagy a boszorkánnyal. Tesh eltűnt, örökre elérhetetlen messzeségbe került.

A halál folyója.

Brin ismerte a történeteket. Azok, akik közel kerültek a halálhoz, egy sötét vízi útvonalról meséltek, amely éles fény felé vitte őket. Brin nem látott ragyogást, és nem érezte magát halottnak. A karja és lába még megvolt, és ugyanolyan rosszul ment az úszás, mint azelőtt. Felhagyott az erőlködéssel, nem taposott tovább, és hagyta a karját elernyedni. Ahelyett azonban, hogy elsüllyedt volna, lebegett és ringatózott. Ebben a békességben semmit sem észlelt: sem fényt, sem hangot, sem szagot, sem ízt vagy egyéb érzetet. Úgy érezte, a semmibe süllyed alá, és ebben az ürességben kénytelen volt feltenni magának a kérdést: Csak képzelem, hogy karom és lábam van? Mivel semmihez sem tudott viszonyítani, nem igazolhatta a kétségeit, és nem háríthatta el egyre növekvő rettegését.

Létezem még egyáltalán? A kérdéssel együtt megérkezett egy második, még annál is rémisztőbb gondolat. Létezett-e egyáltalán ez a Brin nevű valaki? Megtörtént-e mindaz, amire az életemként emlékszem?

A kérdésekre nem volt egyértelmű válasz. A gondolatoknak szerkezet kell, összefüggések és alapozás. Ezek egyike sem állt rendelkezésre. Úgy érezte, hogy az érzékeivel együtt az egész valója elhalványul.

Vajon…

A víz érzése eltűnt. A himbálózás érzése elenyészett.

…létezem?

Kapcsolódások nélkül Brin nem tudta fenntartani önmaga érzetét.

Nem merülök. Feloldódom.

Az a kevés, ami maradt belőle, szétdarabolódott és olvadásnak indult. Elhalványult, már csaknem egészen eltűnt, aztán…

Megjelent egy fénypont.

Brin látta. Egy tűhegynyi ragyogás volt, mint egy távoli csillag fénye.

Valami más is létezik. Így én is létezhetem. Nem tűntem el teljesen.

A csillámlás kiszélesedett. A ragyogásban feltűnt a folyó, egy sötét, tintaszínű kígyó, amely egy roppant sziklavölgyben tekergett. A tovasuhanó sziklafalat látva Brin rájött, hogy mozgásban van, halad valamerre. A felhorgadó bizonyosságban egy percre visszatértek a gondolatok, az emlékek. Azonnal beléhasított Tesh emléke, és a fülében hallotta a fiú kiáltását. A hang ott maradt vele. Az a szörnyű ordítás követte Brint, miközben lefelé süllyedt az iszapba.

Sajnálom! – üzente gondolatban, miközben a fény egyre élesebben és élesebben ragyogott.

A ragyogás sem sárga, sem narancsszínű nem volt, hanem inkább megtört, kopott hangulatú, mint a felhőfüggönyön átderengő késő délutáni nap a tél derekán. Ahogyan közelebb került, a világításban most már messzebbre látott, és lehetetlenül magas, fűrészfogas kőfalakat vett ki mindkét oldalon. A folyó végpontján egy tavacskára és egy fényben úszó homokos partra lett figyelmes. Sötét sziluettek mozogtak a parton.

Emberek! Igen, egyértelműen mások is vannak itt.

A fény a hátuk mögül jött, úgyhogy Brin csak körvonalakat látott. Több százan álltak ott nagy tömegben. A fény forrását is látta már: egy nagy kapu és két toronymagas kapuszárny mögül áradt. A kapu zárva állt, de a ragyogás olyan erős volt, hogy átszivárgott az ajtó és a keret között.

Brin talpa váratlanul homokos folyóágyhoz ért. Egy darabig még vitte a víz, de aztán megvetette a lábát, és felállt.

– Brin! – Roan jött felé kiáltozva. A barátnője nem nézett ki halottnak. Éppen úgy festett, mint mielőtt belépett a pocsolyába, egy csepp sár sem éktelenkedett a bőrén. Kisegítette Brint a folyóból.

– Te ostoba lány! – jött oda Moya is, és szorosan megölelte. Aztán, kibontakozva az ölelésből, a harcos félresimította Brin rakoncátlan hajtincseit. – Mondtam neked, hogy ne gyere. Megparancsoltam. Miért nem hallgattál rám?

– Rájöttem valamire, amire azelőtt sohasem, pedig már korában rá kellett volna ébrednem. Muriel neve is ott szerepelt az Agave tábláin Ferrolé, Drómé és Marié mellett. Ha tehát Muriel isten, akkor az apja is az. Tressának eszerint igaza van Malcolmmal kapcsolatban, és Malcolm úgy kívánta, hogy én is itt legyek.

– Tehát most már te is hiszel? És ez a hit elég volt ahhoz, hogy megöld magad?

– Nem csak erről van szó. Malcolm azt mondta, hogy a Brin könyve talán a legfontosabb dolog, amit az emberiség valaha alkotott. Tudta, hogy mindent le fogok jegyezni. Azt akarja, hogy meséljem el az igazságot, és úgy hiszi, hogy idelent fogok rátalálni.

– Akkor sem kellett volna megtenned – Moya hangja feszült volt. – Perszephoné sohasem fogja megbocsátani.

– Meg fogja, ha sikerrel járunk.

– Annak nem sok esélyét látom.

Együtt odaléptek Giffordhöz, Tressához és Esőhöz, akik tömött fürtbe verődve vizslatták a vizet és a kapunál gyülekező tömeget. Mind komor mosollyal, bólogatva tekintettek Brinre, mintha valami fennkölt titkot őriznének. Tudta is, hogy mit. Ismét együtt voltak, de mindnyájan meghaltak.

Eső a kezében tartotta a csákányát, ahogyan Moya is az íját, és Tressa ugyanazt a túlméretezett inget viselte, amelyet Gelstontól vett el, a derekánál egy kötélvéggel megkötve. Brin nem készítette el a ruhát, amit Tressának ígért cserébe azért, hogy a nő megtanul olvasni, és mardosta a lelkifurdalás, hogy most már az örökkévalóságig ezt az ócska öltözéket kell viselnie.

Moya elmélyülten tanulmányozta Brin arcát, aztán az Őrző válla fölött kitekintett a vízre, és a pillantása elkomorult.

– Tesh?

Brin erőltetett mosollyal rázta a fejét.

– Elengedett – válaszolta vidáman, de még a saját fülének is hamisan csengett a hangja.

Moya szomorú biccentéssel felelt.

– Próbált megállítani. Beletelt egy időbe, mire meggyőztem. Attól tartottam, már elindultatok, és nem fogok rátok találni.

– Annak kevés esélye – bökött Gifford a nagy kapunál összegyűlt sokaságra. – Úgy tűnik, ki kell várnunk a sorunkat.

Roan váratlanul megpördült.

– Gifford! – Elképedve meredt a párjára.

– Mi az?

– Hiszen te… mit is mondtál?

Gifford megrántotta a vállát.

– Csak azon tűnődtem, hogy bizonyosan valami nagy csata volt, ha ennyien várakoznak itt.

– Már megint! – Roan lábujjhegyen ugrált az izgalomtól.

– Már megint mi?

– Gifford, mondd ki a nevemet!

A fazekas homloka összegyűrődött értetlenségében. Végignézett a társain.

– Roan, mit akarsz… – Aztán elkerekedett a szeme, és leesett az álla.

– Úgy beszélsz, mint mindenki más. – Roan az ujjaival végigsimította a férfi ajkát.

– Roan. – Gifford ezúttal hangosabban szólalt meg. – Roan, Roan, Rrr-oan!

A karjába kapta a feleségét, és kacagva ölelkeztek.

Brin azon kapta magát, hogy mosolyog. Mindnyájan vigyorogtak, kivéve…

– Hol van Tekchin?

– Elment a kapuhoz… – Valami felkeltette Moya figyelmét a tömegben, és a feje fölé emelt íjával integetett. – Már jön is.

A fhrey odakocogott hozzájuk, ugyanazzal a nemtörődöm könnyedséggel, amellyel az életben is mozgott.

– Jó szorosan zárva van. Senki sem jut be, és senki sem tudja, miért. A tömeg egybehangzó véleménye szerint valami baj van.

– Azt meghiszem – ráncolta a szemöldökét Moya. – Csak azért haltunk meg, hogy most itt ragadjunk? Tudjuk egyáltalán, hová vezet a kapu?

– Igen. A Phyrébe. És a kapu általában nyitva áll – magyarázta Tekchin. – Az odabentről kiáradó fény vonzza magához az újonnan elhunytakat. Amikor ideérnek, a családjuk és a barátaik már várnak rájuk.

– Honnan tudsz ennyi mindent?

– Van ott egy asszony, aki már járt itt, de aztán visszakerült a testébe. Legalábbis ő ezt meséli. És egy dél-rhulyni szerint, akit a láz vitt el, a kapu már régóta zárva áll.

– Van fogalma róla, milyen régóta?

Tekchin a mögöttük ásító sötétségre pillantott.

– Honnan is tudná?

Moya a kapu felé vezette a többieket. A tömeg szinte kizárólag rhunákból állt, és a nőt felzaklatta a nagyszámú gyermek látványa. Tekchin egyedül képviselte a fhreyeket, de a törpök is szép számmal felsorakoztak. Ám az közös volt mindenkiben, hogy ugyanannyira ijedtnek, elveszettnek és zavarodottnak tűntek.

Itt mindenki halott.

Moyának kellett némi idő, mire hozzászokott a gondolathoz. Senki sem nézett ki kísértetnek. Szokványos népek voltak, habár különös öltözékekben. A saját társaságán kívül kevesen viseltek utazógúnyát. A hölgyek leginkább köntösben várakoztak, a férfiak pedig minden bizonnyal a legjobb tunikájukban. Egyiküknél sem volt köpönyeg, batyu vagy akár zsákok, de mindenki hozott követ. Néhányuknak a nyaka körül függött, de a legtöbben a kezükben szorongatták.

– Utat, utat! – nyomakodott át Tekchin az összetömörült sokaságon, amely kötelességtudón át is engedte. Kinyújtott karját hajóorrként előrenyújtva vágott át a lelkek tengerén. Senkin sem látszott, hogy megbántódna az erőteljes fellépésen. Éppen ellenkezőleg: a csapatuk céltudatos mozgása a tekintély érzetét keltette, és a halottak kérésekkel fordultak hozzájuk.

– Tévedés történt – mondta nekik egy férfi, ahogy elhaladtak mellette. Foszlott ruházata hosszú szálakban lógott rajta. A többiekkel ellentétben nem volt nála kő. – Nem kellene itt lennem. Még csak beteg sem voltam. Éppen kint jártam az erdőben…

Továbbmentek, és Moya örült, hogy nem kell hallania a történet befejezését.

– A gyermekeim, a kisgyermekeim… – Egy zokogó asszonyhoz értek, aki a térdét átkarolva, ringatózva ült a lábuk előtt. Egyenesen Moyára pillantott. – Mi lesz velük nélkülem?

Egy szépen öltözött asszony, a mellén szorosan összefűzött karral, dühödten pillantott rájuk, aztán a kapu felé fordult.

– Csak nem akarják, hogy az örökkévalóságig várjunk itt? Ha további halottak érkeznek, elég zsúfolt lesz a folyópart.

Tekchin hátranyújtotta a karját, és megfogta Moya kezét, aztán behatoltak a tömegbe. A kapuhoz közelebb érve a nő rájött, hogy a bejárat nagyobb, mint amilyennek a távolból látszott. A kapu fölötti részt három, kőből faragott alak díszítette. Vállvetve álltak, és egyenesen az érkezőkre néztek: egy törp férfi és két nő, egy rhuna és egy fhrey. A lábuk előtt, az áthidalón az ismeretlen művész mindenféle lényeket ábrázolt, akik köveket hajigáltak lefelé. Azok alatt kezdődtek a nagy kapuszárnyak. Az Alon Rhist-inél sokkal nagyobb, még Neith óriás kapujánál is hatalmasabb bejáratot mintha aranyból öntötték volna. Mindkét szárnyat mindenféle szerencsétlenség sújtotta alakok domborműveivel díszítették. Voltak, akik szörnyű mélységekbe zuhantak alá. Mások felemelték a kezüket, hogy védjék magukat a szemöldökfáról köveket dobáló lények lövedékei ellen. Megint másokat ledöftek, megfojtottak vagy lefejeztek. Moyának feltűnt egy kazetta a kapu alsó sarkánál, amelyen egy asszonyt roppant hullámok sodortak el. Egyik feltartott karjával segítségért könyörgött, de mindhiába.

Fény szivárgott ki a kapu pereménél, és derengésével a parton állókat fürösztötte.

Mintha maga a hold volna bezárva odabenn.

– Ti meg hová siettek? – kérdezte egy törp, amikor Tekchin elnyomakodott mellette. – Várnak valahol, vagy mi?

A galanti veszedelmet ígérő pillantást vetett a méltatlankodóra, és egyéb panasz nem hangzott el. A fhrey néhány további lökéssel és pillantással gondoskodott róla, hogy simán elérjék a kaput. Moya egyenesen a kapuszárnyhoz lépett, és megérintette a hideg követ, aztán végigsimította a fuldokló nő arcát.

– Milyen megnyugtató faragványok! Az ember alig várja, hogy bejusson. Mit gondoltok, ki az a három odafent a tetején?

– Fogalmam sincs – felelte Tekchin. – De ha már a bejutásnál tartunk, van valami terved? – Kérdő pillantást vetett Moyára, amit pajkos mosoly kísért. Bármit is szólt Tekchin, azt rendszerint félvigyorral tette. Számára az élet a véget nem érő kalandok sorozata volt. Még a halál sem csorbíthatta jó kedélyét, és Moya hálát érzett ezért.

Szeret engem. A nagy galanti, a folyó túlpartjáról érkezett istenség engem szeret: Moyát, a mosónő Audrey zabolázatlan lányát.

Még mindig nem tudta túltenni magát azon, hogy Tekchin több mint ezerévnyi életet dobott sutba az ő kedvéért. Amióta csak összetartoztak, a férfi egyszer sem volt hajlandó kimondani, hogy „szeretlek”, ám áldozattétele elképesztő pillanatában, amikor felkapta és a vízhez vitte Moyát, szavak nélkül is bizonyította rajongását.

A nő felnézett a fölötte tornyosuló kapuszárnyakra, aztán vállat vont. A közelben állókra fordította a tekintetét.

– Valaki bekopogott már?

– Megőrültél? – kérdezett vissza a türelmetlen asszony.

Moya bólintott.

– Minden bizonnyal. – Keresett az ajtón egy sima felületet, aztán háromszor jókorát csapott rá a tenyerével.

A döngetés hangosabbra sikerült, mint várta, de semmi sem történt.

Keményen meglökte a kaput, de csak annyit ért el, hogy hátratántorodott.

A mellette álló lobbanékony asszony a szemét forgatta.

– Csak próbálkoztam – védekezett Moya. Lábujjhegyre emelkedve szemlélte a folyópartot az összegyűlt tömeg mögött. További jövevények érkeztek. Fejük fel-alá ringatózott a vízben, mint az uszadék fa, és a legelsőnek érkezők kimásztak a homokos partra.

– Több százan lehetnek itt, vagy talán még annál is többen – fordult egy hálóköntösben ácsorgó férfi felé. A köntös mellrésze és hónalja sárgára színeződött, a férfi bajusza és szakálla pedig kikeményedett a rászáradt váladéktól. – Milyen sokáig kell várnunk?

– Mintha bizony tudnám! – A férfi morcos képpel megrángatta a hálóköntösét. – Én az ágyamban feküdtem, és az igazak álmát aludtam. Aztán erre ébredtem!

Moya gúnyosan utánozta a férfi savanyú ábrázatát.

– Ó, te szegény! A saját ágyadban haltál meg, igaz? Jaj, de szomorú! Mi belefulladtunk egy pocsolyányi undorító nyálkába. És azt a szerencsétlen flótást ott – mutatott a rongyos figurára – minden jel szerint széttépte egy medve. Na és láttad már ezt a kaput? Megnézted ezeket az ábrázolásokat? Gondold csak meg, mennyi különféle módon távozhattál volna! – A fejét rázta. – Ehhez képest a saját ágyadban haltál meg. De tényleg!

A férfi elhátrált, és eltűnt a tömegben. Így már csak ők álltak a kapu közvetlen közelében.

Amikor Takonyszakáll elment, Moya Esőre pillantott.

– Jó, szóval hogy is működik pontosan? A tudodmicsoda.

A törp kihúzta magát, mintha bűntudata volna.

– Micsoda? Ja… ja, az! – Moyához hasonlóan körbenézett, hogy meggyőződjön róla, senki sincsen a közelében. Majd lehalkítva a hangját így folytatta: – Tehát egy kulcs kell a zárba.

– A zár, az meg mi? – értetlenkedett a nő.

– Nos, amolyan nyílásnak néz ki, apró lyuknak, amelybe éppen beleillik a kulcs.

Mind végigtekintettek a kazetták gazdag részletekkel faragott rengetegén.

– Többtucatnyi van belőlük – mondta Moya. Az egyikre mutatott. – Odafent van egy barlang, emitt meg egy kapunyílás. Melyik lehet az?

– Mindegyikkel megpróbálkozhatunk – vélte Gifford.

Moya a fejét rázta.

– Ekkora közönség előtt nem igazán kísérletezhetünk. Senki sem tudhat a küldetésünkről, ha esetleg már elfelejtetted volna.

– Igazad van – hagyta rá Tressa. – Azaz várjunk az örökkévalóságig, ami ebben az esetben nem csupán szóvirág.

Moya neheztelőn pillantott rá.

– Úgy látom, hiába reménykedtem, hogy a halálod után már nem leszel ilyen elviselhetetlen ribanc.

– Vagyok, aki vagyok – szólt Tressa, miközben színpadias mozdulattal magára mutatott, mintha valami új ruhával dicsekedne.

– Nem odafent lesz – töprengett tovább Eső. – Azt túl nehéz volna elérni. A legtöbb zár könnyen megközelíthető helyen van. Errefelé keressétek! – A jobb oldali panel közepe felé mutatott, amelyen egy medve éppen három férfit marcangolt. A napot bozontos hajú öregemberként ábrázolta a dombormű. A szája félig nyitva volt, és lyuk látszott a kőben. – Az ott Eton, és Tressánál van a kulcsa.

Tressához fordult.

– A fogakkal előre csúsztasd be, azzal a csipkézett végével, aztán így fordítsd el. – Eső csavart egyet a saját csuklóján.

– Talán jobb volna, ha te csinálnád. – A nő hangjában félelem bujkált. – Te tudod, hogy működik.

– Nem – szólt közbe Moya. – Malcolm neked adta, és te rángattál bele minket ebbe az egészbe. Úgyhogy ne próbáld másra hárítani a felelősségedet!

Tressa felnézett a félig tátott szájra, majd hátrapillantott a várakozó tömegre.

– Ha odanyúlok, az emberek észreveszik.

Úgy nézett Moyára, mintha a nő az élet minden rejtélyére tudná a választ. Csakhogy tévedett, és még ha így is lett volna, a halál megváltoztatta a játékszabályokat.

Roan belesúgott valamit Gifford fülébe.

– Azt majd én megoldom! – jelentette ki hangosan a fazekas. – Csak álljatok készen!

– Mire? – kérdezte Moya, és mielőtt még más is szólhatott volna, Gifford a lejtőn lement a tömegbe.

– Mit művel? – kérdezte a feltalálót.

Roan elmosolyodott.

– Csak figyelj!

Gifford letépte a lábát tartó pántokat, félrehajította őket, aztán kihúzta magát, és egyenes derékkal lement a folyópartra. Végül elkiáltotta magát:

– Hahó, mindenki! – Az oldalára kötött zsákocskába nyúlva kivett három követ. – Nem tudom, ismer-e valaki. Gifford vagyok, Rhen-dahlból. Valamikor fazekas voltam.

– Én ismerlek! – kiáltott fel egy nő a tömegből, mintha valami jutalmat várna a válaszáért. – Vernesben vettem egy edényt a rheni Giffordtől. Jó edényt. Nagyon jó edényt. – Zavar homályosította el az arcát, aztán hozzátette. – De nekem azt mondták, egy nyomorék csinálta.

– Valóban! – kiáltott Gifford. – Az volnék én. Én vagyok az a nyomorult. Életemben sohasem tudtam rendesen beszélni. Még gyönyörű feleségem, Roan nevét sem tudtam kimondani. Roannak hívják egyébként… RrrrOANNAK! – bődült el. – Míg éltem, nem tudtam kiejteni, hogy rossz vagy répa, röhejes vagy borzasztó. – Gifford mérhetetlenül széles mosolyra húzta a száját, és mosolya visszatükröződött a tömeg tagjainak arcáról.

Roan Moya és Brin mellett állva, elragadtatva nézte férjét, két kezét a szája elé kapva. Úgy tűnt, a lábujján ugráló nő egyszerre fogja magát elnevetni és elsírni.

– Igen, egy rakás szerencsétlenség voltam. A hátam olyan csavarodott volt, mint egy sziklás földben növő répa. Segítség nélkül még járni sem tudtam. A dahl népe goblinnak csúfolt, amiért összevissza csoszogtam. Szörnyű, nyomorult lény voltam, de most nézzetek meg!

Gifford nekilátott zsonglőrködni a Suritól kapott három kővel. A tömeg most már feszülten figyelte, szemükkel követték a magasra repülő köveket. Moya úgy vélte, biztosan szívesen veszik a szórakoztató közjátékot, főleg azok, akik ki tudja, milyen régóta várakoznak. Mindenki Giffordöt figyelte, még Tressa is.

– Hé! – kiáltott rá Moya összeszorított fogakkal, és megrázta a nő karját. – Most csináld! Siess!

– Ja, jó. – Tressa mélyen benyúlt az ingébe, és kivette a zsinórról lógó, csavart fémdarabot.

– És most ezt nézzétek! – kiáltotta Gifford.

Moya nem látta, mit művel éppen, de a tömeget éppen eléggé lenyűgözte ahhoz, hogy egyszerre sóhajtsák fennhangon: „Óóóóh”, amit egy „Ááááh” követett.

Tressa beillesztette a kulcsot Eton szájába, és elfordította. Kattanás hallatszott, hangos kattanás. Amikor Moya körülnézett, továbbra is minden szempár Giffordre szegeződött, aki éppen a háta mögött kapkodta el a köveket.

Tressa kivette a kulcsot, és gyors mozdulattal visszadugta az inge alá.

Moya finoman meglökte mindkét ajtószárnyat, és azok befelé lendültek. A fény egyre erősödött. Ez felkeltette a sokaság figyelmét, és mindenki arrafelé fordult.

A kapuszárnyak csak tovább nyíltak, mintha óriások húznák őket. Ahogy a rés kiszélesedett, a ragyogó fényesség mindenkit elvakított.

MÁSODIK FEJEZET

Gáncsoskodás

Minden hibáért vállalni kell a felelősséget valakinek, minden hibáért büntetés jár. Aki másként gondolja, az nem hiheti komolyan, hogy ő a mindenség közepe, és hogy a világ körülötte forog.

BRIN KÖNYVE

A hideg szél befújt Perszephoné breckon morja alá, ahogy ott állt a felhőfátyol mögé rejtőző hajnali napsugárban. Csinos porhó szitált szomorkásan, játékosan. A hónak még alig nevezhető szemcsék egy árnyalatnyival világosabb zöldre festették a füves dombot.

Habár csak néhány száz lépésre állt a tábortól, biztosra vette, hogy egyedül van. A szörnyeteg túloldalán állt. Csaknem mindenki rettegett a szárnyas kígyótól, amely a domb tetején nyugodott, de sohasem aludt. A nagy bestia szeme zárva volt, és habár Perszephoné gyakran eljött, a sárkány sohasem moccant, beszélni is csak akkor egyszer beszélt. Egyszer elég volt.

Perszephoné tisztes távolságot tartott a lénytől. Halálosan félt tőle, mégis csaknem mindennap ellátogatott hozzá. A kora reggeli órákban vagy késő éjjel, amikor senki sem látta, felsétált a dombra, és odaállt a bestia elé, hogy megvallja neki félelmeit és kudarcait, és megossza vele titkos reményeit és álmait. Tudta, hogy a teremtmény hallja és érti őt – úgy hitte, hogy valamiképpen a férfi is hallgatja a sirámait. A leghalványabb fogalma sem volt róla, hogyan működik a varázslat, de bizonyosra vette, hogy amikor szól a sárkányhoz, a szavait Raithe hallgatja.

– Mostanra már vissza kellett volna térniük – mondta a bestiának. – Aggódom. Úgy volt, hogy csak megkeresik a mocsarat, aztán egyből visszajönnek. Arra elég lett volna egy nap, vagy legfeljebb kettő-három.

Egyik kezét tördelte a másik után.

– Melléjük adtam Moyát, hogy vigyázzon rájuk, meg Tekchint is. Teshhel együtt nem szabadna, hogy bármilyen bántódás érje őket. Akkor meg miért nem jöttek még vissza? – Nem várt választ, és nem is kapott. A sárkány még csak a szemét sem nyitotta fel. – Miért engedtem el őket?

Perszephoné felhőcskét sóhajtott a fagyos levegőbe, szemét a bestia masszív karmain tartva.

– Mert attól féltem, az eget beborítják a fajtád képviselői. Azért tettem. Még mindig félek tőle. – Tekintetét a szürke égre emelve, arcán a hó lágy csókjával Perszephoné elképzelte a roppant fekete árnyakat, amelyek sáskarajként sokasodnak az égbolton. – Újabb csodára van szükségünk, Raithe!

Térdre esett, két karját keresztben összefogta maga előtt, és a fejét lehajtotta, mintha imádkozna.

– Nincs több bizodalmam Nefron terveiben, mint a sajátjaimban. Elysant északra küldtük, hogy üzenjünk az óriásoknak, és a második légió fele délnek indult, hogy könnyebb átkelőhelyet keressen a folyón. Egyikben sem reménykedem túlságosan. Mostanában úgy tűnik, csak azért küldünk embereket a vadonba, hogy az elnyelhesse őket. Kifogytam az ötletekből. Mindketten kifogytunk az ötletekből. Nefron a világért sem ismerné be, sem önmagának, sem nekem, de szerintem ugyanúgy kétségbe van esve. Úgy érzi, hogy az árapály újra megfordult, és ezúttal el fog mosni minket. Minden olyan reménytelennek és képtelennek látszik. Amikor először hallottunk arról, hogy a fhreyek le akarják rombolni a dahljainkat, könnyű volt elviselni a veszteségeket. Tirrében, amikor még nem volt keeragunk és nem voltak fegyvereink, egyértelműnek látszott, hogy odaveszünk. A siker még Alon Rhistben is csupán távoli álomnak tűnt. Ám valahogyan mindig talpon maradtunk. Mindig annyira kicsin múlott – mindig jött valami csoda.

Perszephoné végiggondolt a megannyi éhínségen, járványon és klánok közötti viszályon, amit Rhen megismert az élete során. Egyike sem volt fogható a veszedelemhez, amellyel az elmúlt években kellett szembenézniük. Az emberiség gyönge lángnak tűnt, amit az eltökélt szél ki akart oltani, ám minden alkalommal, amikor feltámadt egy erősebb fuvallat, közbejött valami: egy váratlan szerencsehullám, amely rendes körülmények között lehetetlennek tűnt volna.

– Éppen úgy, mintha…

A háta mögül rekedt zihálás és fű ropogása ütötte meg Perszephoné fülét. Megfordulva egy köpönyegbe burkolózó, magas és sovány alakra lett figyelmes. Ahogy lándzsáját sétabotnak használva kapaszkodott a dombon, ismerős, ám váratlan látványt nyújtott.

– Malcolm?

– Jó reggelt! – köszöntötte Malcolm a nőt élénk hangon. – Gondoltam, hogy itt talállak.

Perszephoné feltápászkodott, és a férfira pillantva a boldogság és bosszankodás fura keveréke fogta el. – Évek óta a híredet sem hallottam. Merre jártál?

– Meglehetősen sokfelé: Tirrében, Karikban, Neithben és egy kis földnyelven, amely egyenesen a Zöld-tengerbe nyúlik.

– Ha esetleg nem hallottad volna, háború dúl. Miért mentél el? Minden épkézláb emberre szükség lett volna.

Malcolm felért a dombtetőre, rátámaszkodott a lándzsájára, és rámosolygott.

– Te is hiányoztál nekem.

– Én… – A nő zavarba jött. – Sajnálom. Nem akartalak megróni. Te is nagyon hiányoztál.

Perszephoné csak most jött rá, milyen igaz is ez, és úgy ölelte meg a férfit, mint ami kijár egy régi barátnak, hiszen az évek során Malcolm azzá vált. De több is volt barátnál. Mielőtt eltűnt volna, Raithe szerény kísérője megbecsült tanácsadóvá lépett elő. A bőgázlói csata után Roan is említette, mennyire különleges alak, de Roan megjegyzéseit gyakran nehezen lehetett értelmezni.

Perszephoné első kézből akkor tapasztalta meg Malcolm rejtett képességét, amikor a férfi megjósolta Nolyn születését. És nem pusztán arra hibázott rá, hogy a nőnek hamarosan gyermeke lesz. Azt is megmondta Perszephonénak, hogy egy sátorban fog életet adni Nefron fiának a Bern folyó partján a Magaslándzsa-völgyben a következő tavasz első ütközete közepette. Merész állítás volt, tekintve, hogy a keerag akkoriban még Alon Rhistben tartózkodott, és abban sem lehetett biztos, viszontlátja-e valaha Nefront, nemhogy az arájává lesz. Perszephoné találkozott már látókkal, ezért nem ütközött meg a férfi minden bizonnyal újonnan kialakult jövőbe látásán. Csakhogy Suri és Tura csontokból olvastak, homályos, titokzatos kijelentéseket tettek, és őszintén beismerték, hogy maguk sem tudják, pontosan mi fog történni. Malcolm jóslatai ehhez képest tényszerű kijelentésekben fogalmazódtak meg.

Perszephoné szomorú mosollyal eresztette el a férfit.

– Csak hát, a dolgok nem állnak valami jól, és…

Malcolm bólintott, és mindentudó mosoly játszott a szája sarkában.

– Meg vagy rémülve. Aggódsz, hogy a fhreyek eltörlik az emberiséget a föld színéről.

Perszephoné pislantott.

– Hát igen.

– De nem csupán ez aggaszt, igaz?

– Ez talán nem elég?

– A legtöbbeknek ennyi is sok volna, de hát mindig is kevés esélye volt annak, hogy a rhunák győzedelmeskedhetnek a fhreyek ellen. A te félelmeid a szívedben gyökereznek. – Malcolm a sárkányra nézett. – Úgy hiszed, hogy a te kezeden szárad Raithe vére, hogy Surit Avemparthába küldeni merő ostobaság volt, és hogy a legközelebbi barátaid eltűntek és bizonyosan a halálukat lelték Ith mocsarában.

Malcolm szavai mélyre hatoltak, de Perszephoné visszavágott:

– Talán elhamarkodottan mondtam, hogy hiányoztál. – Malcolm minden szava igaz volt, a nőt mégis letaglózta, hogy mástól, egy baráttól hallja mindezt. – Csak azért jöttél vissza, hogy emlékeztess rá, mekkora rakás szerencsétlenség vagyok?

A férfi tekintete a lényről visszatért Perszephonéhoz. Alsó ajkát együttérzőn lebiggyesztette.

– Dehogyis. Többek között azért vagyok itt, hogy rámutassak, mekkorát tévedsz.

– Hogy mondhatsz ilyet? Madarakat küldtem, mert botor módon békét akartam kötni. Rá kellett volna jönnöm, hogy a fane nem tárgyalni akar Surival. Átengedtem a legértékesebb fegyverünket, és Lothian ki fogja szedni belőle a sárkányok titkát. Elveszítettem ezt a háborút, Malcolm. Mindent tönkretettem.

A barátja a fejét rázta.

– Ezt a háborút nem madarak vagy sárkányok nyerik, sem a mohóság vagy a gyűlölet, hanem a kevesek bátorsága és erényessége, akik mindent feláldoznak azért, hogy megmentsék a jövőt. Így működik a dolog, tudod? Sohasem a büszkék, a nagyravágyók, a bosszúállók változtatják meg a világot, legalábbis nem ők jobbítják meg. Nem képesek rá, mert nincsenek meg az eszközeik hozzá. Az olyan volna, mintha a halat akarnánk repülésre bírni. Ugyanis nem olyan a természetük, hogy áldozatot hoznak másokért. Ám azok, akik elmentek a mocsárba, értik, miért fontos, hogy megtegyék, amit meg kell tenni, amikor eljön az ideje. És nincsenek ezzel egyedül.

– Hogy érted?

– Rólad beszélek, Perszephoné. Azzal, hogy áldozatokat hoztál, mindent megváltoztattál, és ez továbbra sem lesz másként.

A nő szomorúan felnevetett.

– Az áldozataimmal? Talán a múltban valóban cselekedtem némi jót. Neithtel és Alon Rhisttel időt nyertünk, de már évek óta semmi értékeset nem csináltam.

– Valóban? Tényleg így gondolod? – Malcolm a sárkányra sandított. – Miért Nefront választottad Raithe helyett?

– Nem értem, hogy jön ide a férjválasztásom kérdése.

– Én értem, és szerintem te is. Miért nem vagy hajlandó kimondani az igazságot? Mondd meg.

Perszephoné nem akart válaszolni, de oly sokan elmentek, és kevesen maradtak azok, akikkel őszintén beszélhetett. Malcolm közéjük tartozott. Felsóhajtott, mert szégyellte a dolgot:

– Mert ő volt a legalkalmasabb a feladatra.

– Melyikre? Szeretőnek, apának vagy társnak választottad?

– Egyiknek sem. – A nő újra lesütötte a szemét.

– Nos?

Perszephonét meglepte a kitartó faggatózás. Malcolm azelőtt sohasem szállt vitába vele.

– Uralkodónak – bökte ki végül.

– Igen – bólintott Malcolm. – A legtöbb nő általában nem ezt keresi a férfiakban. De miért számít ez? A rhunáknak vannak vezetőik.

– A világ megváltozott. Nem térhetünk vissza a széttöredezett klánszerkezethez, amelyben egykor éltünk, azután, hogy megtapasztaltuk az egy személyben összpontosuló irányítás előnyeit.

– De már így is te vagy a keerag. Te uralkodsz az összes rhuna fölött, nem?

– Egyelőre igen, de már negyvenéves vagyok. Szerencsésnek mondhatom magamat, ha egyáltalán látom felnőni Nolynt. Amikor még úgy gondoltam, hogy van esélyünk a győzelemre, biztos, igazságos vezetőnek láttam Nefront. Férjnek nem valami jó, se nem szenvedélyes, se nem elkötelezett, de erős, racionális, és csak vele lehet esélyünk egy jobb jövőre. Valószínűleg elél még vagy ezer évig. Annyi idő alatt megszilárdíthatja a rendet, és nagyszerű dolgokat nyújthat a népünknek.

– És ezért feláldoztad a jövődet, a boldogságot Raithével. A világ és az elkövetkező nemzedékek javára cselekedtél. És így fogsz cselekedni életed végéig.

Perszephoné nagy levegőt vett, aztán a fejét rázta.

– Ha csak önmagamat áldoztam volna fel… De nem így volt. Raithe miattam veszett oda. Elraboltam az életét!

– Dehogyis! – Miközben Perszephoné egyre elmélyültebben szemezett a fűvel a lába előtt, Malcolm úgy nézett fel a felhőkre, mintha rossz időre számítana. – Raithe nem azért halt meg, mert te visszautasítottad őt. Sőt mi több: Suri sem azért ment Avemparthába, mert te arra kérted, és Brin, Moya, Roan és Gifford sem azért indultak el, mert hagytad őket elmenni. Gondolj csak bele egy pillanatra! Tedd félre a hőn áhított bánatot és bűntudatot, és mérlegeld a lehetőséget, hogy mindezek a dolgok talán csak azért estek így, mert így kellett esniük. Mindenkinek van szerepe a dologban. Saját szerepe. Nem miattad, hanem maguk miatt. Egy nagyobb, közös cél oltárán áldoznak, ahogyan te is tetted.

– Így akarod a tudtomra adni, hogy nem körülöttem forog a világ?

Malcolm elmosolyodott.

– Többé-kevésbé. Arra akarok kilyukadni, hogy habár sok mindent, ami történt, a saját számládra írhatsz, az általad kudarcnak ítélt történések nem a te hibádból alakultak így. Egyik sem. Sem a háború, sem Raithe halála, sem Suri elfogatása.

– Akkor meg kinek a hibájából?

A vándor várt a válasszal, aztán úgy nézett körbe, mintha valami zaj ütötte volna meg a fülét.

– Hol van Nolyn? – kérdezte hirtelen, mintha csak akkor vette volna észre, hogy kettesben vannak.

– Micsoda? – Perszephonét váratlanul érte a beszélgetés új iránya.

– Tudom, hogy még korán van, de a kisfiúk nem hajnalban kelnek?

– Justine-nal van.

Malcolm bólintott.

– Persze. – Elnyújtott hangja váddal volt tele.

– Mit értesz azalatt, hogy persze?

Malcolm összevonta a szemöldökét. Ítélkezés ült az arcán, és helytelenítés.

– Csak azon tűnődtem… Nefron tölt bármennyi időt is a gyermekkel?

– Kitérő választ adtál.

– Hm, hogyan?

A keerag összefűzte a karját.

– Kinek a hibájából alakultak így a dolgok, Malcolm?

A lándzsás jövevény gondterhelten sóhajtott, és leejtette a vállát.

– Hiba. Érdekes egy szó ez, nem gondolod? Amikor keeragnak választottak, te nem akartad tudni, kinek a hibájából történt, de biztosra veszem, hogy a gula vezetők igen. A hibáztatás csak olyankor kerül elő, ha valami rossz történik. A sikerre nem rakódik ilyen teher. Talán legjobb volna megvárni az események végkimenetelét, mielőtt hibát keresnénk ott, ahol annak semmi helye.

Tura csak annyit felelt volna, nem tudom. Suri kétségkívül a pillangókkal vagy felhőkkel, vagy valami egyéb badarsággal jött volna. Perszephoné biztosra vette, hogy Malcolm tudja a választ, de valamiért nem akarja elárulni.

Vajon miért?

A nő csak nézte a barátját, miközben új gondolat fészkelte be magát a fejébe. A látók olykor rejtélyes jeleket kapnak, amelyek betekintést engednek a jövőbe. Legjobb tudomása szerint egyikünk sem képes arra, hogy befolyásolja az eljövendő eseményeit.

Lehetséges ez egyáltalán?

Amikor Tressa azt hajtogatta, hogy Malcolm mesélt neki egy átjáróról, amelyen keresztül megmenthetnék Surit, Perszephoné nem vette komolyan. Most azonban…

Malcolm ott volt Raithéval, amikor Shegon meghalt, azon a fordulóponton, amikor a rhunák megkérdőjelezték a fhreyek isteni mivoltát. Amikor a nő először találkozott Raithéval, Malcolm segített meggyőzni a férfit, hogy térjen vissza Rhen-dahlba, éppen időben ahhoz, hogy szembenézhessenek Nefronnal és a galantiakkal. Továbbá amikor Arion le akarta tartóztatni Nefront, Malcolm leütötte egy kővel, amivel mindkettőjüket Rhen-dahlban tartotta.

Létezik, hogy mindez csupán véletlen egybeesés?

– Malcolm, honnan tudtad, hogy Surit elfogják, évekkel azelőtt, hogy megtörtént volna? – szegezte neki a kérdést.

– Igazából nem ezt szeretnéd tudni, ugye?

Malcolmnak igaza volt. Nem ezt akarta tudni.

– Van esélye az emberiségnek a túlélésre?

Az éles orrnyergű és hórihorgas termetű fura figura bólintott.

– Persze nem azt mondom, hogy biztos. És míg távol voltam, kiderítettem egy s mást, amitől még vészesebb a helyzet. De éppen azért jöttem el, hogy tudassam veled: terveket hoztam mozgásba, és még bízom. Szeretném, ha te is bíznál.

– Azokról beszélsz, akik útra keltek a mocsárba, nem igaz? Jól vannak? Mi lett velük?

– Jobb lesz, ha leülsz.

– Ó, édes Mari! – Perszephoné megremegett. Újra letérdepelt, és úgy várakozott Malcolm előtt, mint bűnös ember a hóhérfejsze előtt.

A férfi is letérdelt, és megfogta mindkét kezét.

– Moya, Tekchin, Brin, Roan, Gifford, Tressa és Eső… Ők mind…

– Micsoda?

Malcolm térdepelve is feszengett.

– Mondd el! – kiáltott rá a nő.

– Ők mind… halottak.

Perszephoné úgy érezte, mintha a szíve megállt volna. Mintha maga az idő is megállt volna.

– Az lehetetlen. Nem lehetséges. Nem, az nem. Csak elmentek megnézni… csak felderíteni, semmi mást. Nem arra készültek, hogy harcolnak.

– Így is volt. Nem harcoltak. Megfulladtak.

Perszephoné veszettül rázta a fejét.

– Mindnyájan? Nem… nem…

Ó, édes jó Mari, hát ők is? Hánynak kell még odavesznie?

– De… – Malcolm kivárt, majd kimért mosollyal hozzátette: – Ez rendben van így.

Perszephoné nem lehetett biztos benne, hogy jól hallotta, de a férfi arca, az erőtlen mosoly alátámasztotta a szavait. Nem, nem a szavait. Azt a szót.

– Elan szerelmére, már hogyan lenne rendben?

– Hát úgy, hogy… – Malcolm felkelt, és kihúzta magát – …jó eséllyel visszatérhetnek.

A nő csak meredt rá. Ezúttal nem tudott nem a szemébe nézni.

– Megőrültél?

Malcolm megrázta a fejét, és kinyújtotta a kezét, hogy megnyugtassa, vagy legalábbis védje magát.

– Persze az… az nem lesz könnyű. Valójában sokkal nehezebb lesz, mint először gondoltam.

– Te tudtad, hogy elmennek? – A felismerés olyan erővel rohanta meg Perszephonét, hogy a torkán akadt a levegő. – Te tervelted ki az egészet! – A fejét rázta. – Nem is az én hibám, hanem a tiéd!

– Igen – bólintott a férfi. – Az egész az én hibám, de még nincs vége. Hadd magyarázzam meg, hová mentek! Tudnod kell, Perszephoné, hogy én…

– A halálba küldted őket. Megölted őket!

– Így igaz. – Malcolm feltartotta az egyik ujját. – De küldök nekik segítséget.