RICHARD C. SCHWARTZ

Csak JÓ van
benned

Örökölt családi traumák

ÉDESVÍZ KIADÓ
BUDAPEST

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Richard C. Schwartz / No Bad Parts

Healing Trauma and Restoring Wholeness
with the Internal Family Systems Model

Sounds True Inc., 2021

Fordította

Fehér Zsuzsanna

Szerkesztette

Tóth Gábor

Olvasószerkesztető

Szilasi Éva

Szaklektor

Dr. Csomai Zita

Copyright © Richard C. Schwartz, 2021

Foreword © Alanis Morissette, 2021

Author photo © Dana Quigley, 2017

Hungarian translation © Fehér Zsuzsanna, 2022

Hungarian edition © Édesvíz Kft., 2022

Cover design © Édesvíz Kft., 2022

A könyv – a kiadó írásos jóváhagyása nélkül – sem egészében, sem részleteiben nem sokszorosítható vagy közölhető, semmilyen formában és értelemben, elektronikus vagy mechanikus módon, beleértve a nyilvános előadást vagy tanfolyamot, a hangoskönyvet, bármilyen internetes közlést, a fénymásolást, a rögzítést vagy az információrögzítés bármely formáját.

ÉDESVÍZ KIADÓ, BUDAPEST

Felelős kiadó Novák András igazgató

Főszerkesztő és műszaki vezető Dudich Ákos

Tipográfia Alinea Kft.

Borítót készítette Goart Design Bt.

Elektronikus formátum
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-507-308-5 (epub)

ISBN 978-963-507-309-2 (mobi)

Kedves Olvasó!

Az Édesvíz Kiadó célja megalakulása, 1989 óta, hogy útmutatást, támaszt, kihívást nyújtson azoknak, akik a tudatos önismeret és önfejlesztés egész életen át tartó útjára léptek. A Kiadó csapata azóta is minden nap azon dolgozik, hogy megtaláljuk és megjelentessük azokat a könyveket, amelyek céljai elérésében (vagy keresésében) leginkább segítik Önt.

Ahogy az élet minden területén, könyvkiadói hivatásunkban is a megújulás, az innováció az egyik legfontosabb szempont.

Elkötelezettek vagyunk a nyomtatott és az elektronikus könyvkiadásban egyaránt. Ezért használjuk ki az ebook kínálta lehetőségeket is: ezzel a XXI. századi technikával környezetkímélőbben és az Ön számára is olcsóbban tudjuk eljuttatni Önhöz azt, amit szeretne, mint a nyomtatott verzióval. Ráadásul a régi, boltokban talán már nem is kapható könyveinket digitálisan ismét megtalálhatja.

Az olvasás élménye és szeretete az Édesvíz Kiadó hitvallása: legyen az nyomtatott vagy elektronikus, megvásárolt vagy illegálisan letöltött. Lényeg, hogy az Üzenet, a Könyv eljusson Önhöz.

Ugyanakkor mire Ön ezeket a sorokat olvassa, addigra akár ezernél is több órányi munkánk és jelentős kiadásaink vannak a megjelentetésben.

Ezért hálásan megköszönjük, ha könyvünket illegális letöltés helyett megvásárolja, és ezzel hozzájárul Kiadónk fenntartásához és további könyvek kiadásához. Cserébe mi igyekszünk minden kiadványunkat egyre könnyebben és olcsóbban elérhetővé tenni az Ön számára.

Szívesen fogadunk minden visszajelzést, amelyet megfontolva még többet tehetünk azért, hogy Ön, kedves Olvasó, elégedett legyen Kiadónkkal és könyveinkkel.

Köszönjük együttműködését!

Jó olvasást kíván:

Novák András

alapító tulajdonos

Kapcsolat:

szerkesztoseg@edesviz.hu

www.edesviz.hu

Tartalom

ALANIS MORISSETTE ELŐSZAVA

BEVEZETÉS

ELSŐ RÉSZ: BELSŐ CSALÁDRENDSZEREK

Első fejezet: Mindannyian összetettek vagyunk

Gyakorlat: Ismerd meg egy védelmeződet

Gyakorlat: Részeink feltérképezése

Második fejezet: Miért keverednek a részek?

Gyakorlat: Feloldás és megtestesülés

Első ülés: Sam

Harmadik fejezet: Ez mindent megváltoztat

Gyakorlat: Dilemma-meditáció

Gyakorlat: Munka egy kihívást jelentő védelmezővel

Negyedik fejezet: Bővebben a rendszerekről

Gyakorlat: Napi IFS-meditáció

Ötödik fejezet: Belső rendszerünk feltérképezése

Második ülés: Mona

MÁSODIK RÉSZ: ÉN-VEZÉRELTSÉG

Hatodik fejezet: Gyógyulás és átalakulás

Gyakorlat: Az ösvény

Gyakorlat: Az Én-hez való hozzáférés a feloldáson keresztül

Hetedik fejezet: A cselekvő Én

Harmadik ülés: Ethan és Sarah

Nyolcadik fejezet: Jövőkép és cél

Gyakorlat: Tűzvédelmi gyakorlat

Gyakorlat: Szomorúember-meditáció

HARMADIK RÉSZ: ÉN A TESTBEN, ÉN A VILÁGBAN

Kilencedik fejezet: Életleckék és kínzó mentorok

Gyakorlat: Részeink feltérképezése (haladó változat)

Gyakorlat: Munka a triggerekkel

Tizedik fejezet: A belső fizika törvényei

Gyakorlat: Haladó védelmező munka

Negyedik ülés: Andy

Tizenegyedik fejezet: Megtestesülés

Ötödik ülés: TJ

Gyakorlat: Testmeditáció

ZÁRÓ GONDOLATOK

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

JEGYZETEK

A SZERZŐRŐL

Ha egy gyárat lerombolnak, de a gyárat létrehozó gondolati háttér megmarad, teremt az majd másik gyárat helyette. Ha a forradalom szétszór egy kormányzati rendszert, de a rendszer paneljeivel dolgozó gondolkodás megmarad, a panelek a következő kormányba is beépülnek majd.[1]

ROBERT PIRSIG

Korábban úgy gondoltam, hogy a biológiai sokféleség eltűnése, az ökoszisztémák összeomlása és az éghajlatváltozás a legfőbb környezeti problémák. Úgy véltem, hogy harmincévnyi jó tudományos munka képes megoldani ezeket a gondokat. Tévedtem. A legfőbb környezeti probléma az önzés, a kapzsiság és az apátia, s ezek kezeléséhez kulturális és spirituális átalakulásra van szükség. Mi, tudósok pedig nem tudjuk, mit tegyünk ennek érdekében.[2]

GUS SPETH

Aztán mintha hirtelen megláttam volna a szívük titkos szépségét, a szívük mélységét, ahová nem ér el sem bűn, sem vágy, sem önismeret – a valóságuk magját, azt a valakit, akit Isten lát bennük. Bárcsak mindannyian így látnák magukat, teljes valójukban! Bárcsak mindannyian így láthatnánk egymást! Nem lenne többé háború, gyűlölet, nem lenne többé kegyetlenség, kapzsiság. (…) Azt hiszem, az lenne a legnagyobb gondunk, hogy rendre térdre borulnánk egymás láttán és gyönyörködnénk egymásban.[3]

THOMAS MERTON

Előszó

Emlékszem a pillanatra, amikor hivatalosan is megismertettek Dick Schwartz ún. belső családrendszerekkel (IFS) kapcsolatos munkásságával. Asheville-be repültem, Észak-Karolinába, a második szülés utáni depressziómmal küzdve, hogy a túlhajszoltságom, a túlzott adakozási hajlamom és a krónikus túlterheltségem gyökereit kezeltessem. Az ilyesfajta életmód egyre inkább elfogadottá, sőt, megbecsültté vált, még annak árán is, ha folyamatos pusztítást végez testi, érzelmi és kapcsolati síkon az életünkben. Több napot töltöttem Bryan Robinsonnal, aki a munkafüggőségből való felépülés egyik meghatározó alakja. Mélyen elköteleztem magam amellett, hogy megvizsgáljam belső világom azon elemeit, amelyek egyrészt dermedtségre, ugyanakkor őrjöngésre kárhoztattak az élet egyre gyorsuló taposómalmában. Határozottan emlékszem, hogy egy mélyreható, kérdés-feleleten alapuló vizsgálat közepette megkérdeztem a terapeutámat: „Milyen módszer ez, Bryan?” „Ez a belső családrendszer” – válaszolta.

Mosolyra késztetett, milyen kifinomult, végtelenül humánus és mindent átfogó volt ez a munka; s hogy mennyivel könnyebb tudatosnak lennem a különböző belső részeimmel társalogva, amelyek közül néhányan már nagyon régóta vágytak a figyelemre. Az IFS segítségével találtam meg a horgonyt: egy semleges, meghitt helyet, ahonnan lehetőségem nyílt a kíváncsi megfigyelésre, s egy olyan, önmagam iránti együttérzésre, amit addigra már szinte képtelen voltam magamnak megadni.

Amióta az eszemet tudom, a „részek lánya” voltam. Mindig is megszállott érdeklődéssel szemléltem összetett, törékeny, sokrétű és lenyűgöző emberi állapotainkat. Amikor elkezdtem az IFS-szel dolgozni, lelkesítő volt látni, hogy kellő figyelemmel, minden egyes „részemmel” törődve, ahogyan azok imádni valóan, borzalmasan, szüntelenül és néha fájdalmasan megmutatkoztak, visszatérhetünk az alanyi jogon mindenkinek kijáró teljességhez. Erőt adott, hogy a dühös, az anyai, a művészi, a pénzügyileg felelős (vagy felelőtlen!) részem és a szabad szellemem valahogy a bölcsesség forrásává váltak számomra, ha megnyitottam előttük a szívemet, és kíváncsisággal fordultam feléjük. Mindegyik rész – tűnjön az ijesztőnek, gondolatébresztőnek vagy titokzatosnak – bölcsességet és vigaszt nyújthat, s új megvilágításba helyezheti a dolgokat. Ezeket a belső részeket hírnököknek kezdtem tekinteni. A velük folytatott párbeszéd hasznos útmutatást és mély felismeréseket nyújthat. A sok „énből” álló rendszerem így integrálódhatott mindennapi személyiségembe és életembe. Ezek a részek a legfelsőbb Én-em segítségével még egymással is párbeszédet folytattak. Így tisztább képet kaptam az egészről, s az életem látszólag megoldhatatlannak tűnő, bonyolult kérdéseire gyors és erőteljes ötletek, válaszok születtek meg bennem, miközben szavakkal, írással, mozgással és művészettel kommunikáltam a bennem lévő sok-sok résszel, különösen és elsősorban azokkal a részekkel, amelyek a legjobban megijesztettek.

Belső világomban találkoztam a saját gyilkos dühömmel, a szégyenemmel, a rémületemmel, a depressziómmal, a fájdalmaimmal, a vágyaimmal, a megaláztatásaimmal és a gyászommal. Ezeken a „sötét” vagy „rossz” részeken kívül, amelyekről úgy tűnt, hogy ismétlődő mintázatokra és fájdalmas szokásokra akarnak kényszeríteni, voltak „fényes”, „jó” részek is, amelyek előtt szintén bátorsággal tudtam megnyitni magamat: grandiózus, nagylelkű, intelligens, vezetői részek, illetve tehetséges, érzékeny, empatikus részek voltak ezek. Egyes részeket szemlátomást könnyebb volt párbeszédre késztetni, mint másokat. Néhányuk felvállalását kockázatosabbnak, sőt, egyenesen fenyegetőnek éreztem. Minél mélyebbre merültem Dick IFS-rendszerében, annál igazabbnak és felszabadítóbbnak tűntek a szavai és a tanításai. Felismertem, hogy minden egyes rész, bármennyire is megrázó, amit művel, s bármilyen rejtett, zavaros vagy fájdalmas is, a lehető legjobb szándékú és hasznos üzeneteket tartogat számomra. Minden egyes rész – legyen akár ún. száműzött, menedzser vagy védelmező rész –, ha kellő időt fordítok rá, mélyen humánus és bölcs meglátásokkal szolgál számomra a legmagasabb Én-emtől.

Miközben egyre inkább elmerültem az IFS rendszerében, egy gazdag spirituális érzés virágzott ki bennem. Ez volt a lelki jutalmam azért, hogy engedtem a kíváncsiságnak, s hagytam, hogy lassan megnyissa gúzsba kötött szívemet.

Láttam, hogy ez az Én, amely párbeszédet folytat az összes egoista résszel, nem más, mint a lélek – a lelkem. Ez a tudatosság lehetővé tette számomra, hogy közvetlen, fizikailag is érzékelhető tapasztalatot szerezzek istenről/szeretetről/lélekről/részvétről. Rájöttem, hogy az igazi párbeszéd akkor kezdődött, amikor rátaláltam az Én „székhelyére”. Akkor ismertem ezt fel, amikor elkezdtem megtapasztalni az IFS „nyolc minőségét”, melyek a következők: kreativitás, bátorság, kíváncsiság, kapcsolódás, együttérzés, tisztánlátás, nyugalom, magabiztosság. Mindaddig az életem során ijesztőnek tűnt számomra a befelé figyelés. Most azonban a felelősségvállalás, illetve a bennem rejlő késztetések, kényszerek, triggerek és reakciók feltárása egyre izgalmasabbá vált. Dick Schwartz a gyógyítás egy teljesen más szintjére emelte mindazt, amit mindaddig a jungi tanítások és a tudatalattim feltérképezése nyomán elértem.

Nagyon hálás vagyok, hogy Dick az egész világgal megosztja az IFS-t. Szívmelengető és megható szemtanúja lenni annak, ahogyan az emberekkel dolgozik. Hiszem, hogy nagyobb szükségünk van az IFS-re, mint valaha. Munkája nem kevesebbet kínál mindannyiunknak, hogy – amennyiben hajlandóak vagyunk magunkba nézni – egyre kedvesebbé és bölcsebbé váljunk, s egyre nagyobb belső erőre tegyünk szert. Ha útmutatásai szellemében dolgozunk a belső világunkon, minden egyes részünk megmerítkezhet a nap sugaraiban. Azzal, hogy a figyelmünket a leginkább rászoruló részeknek szenteljük, valódi gyógyulás történik. Ahogy növekszik bennünk az önmagunk iránti együttérzés, lassan, de biztosan hatást fogunk gyakorolni a világ egészére, s erőfeszítéseinket siker koronázza majd. Ekképp növekedvén és gyarapodván egyre közelebb kerülünk egy olyan világhoz, ahol kevesebb a megosztottság, a viszály és a szükségtelen szenvedés. Azt fogjuk látni, hogy finom és elragadó emberségünk mindenkinek a javát szolgálja majd.

Alanis Morissette

San Francisco, Kalifornia

2021. március

ELSŐ FEJEZET

Mindannyian összetettek vagyunk

Mind abban a hitben nevelkedtünk, amit én úgy hívok: monoelme-paradigma. Eszerint az elképzelés szerint van egy elménk, amelyből különböző gondolatok, érzelmek, impulzusok és késztetések erednek. Én is ebben a paradigmában hittem, egészen addig, amíg nem találkoztam folyamatosan olyan kliensekkel, akik valami egészen mást mutattak nekem. Mivel a monoelme-nézet annyira elterjedt és elfogadott a kultúránkban, hogy soha nem kérdőjelezzük meg az igazságát, szeretnék segíteni neked abban, hogy újra megvizsgáld ezt a kérdést, s felismerd, ki is vagy valójában. Arra buzdítalak, hogy próbáld ki a sokféleségnek ezt a másfajta paradigmáját, amit az IFS nyújthat, és fontold meg annak lehetőségét, hogy mindannyian többszörös személyiséggel rendelkezünk. Ami egy jó dolog.

Nem azt sugallom, hogy többszörös személyiségzavarban szenvedsz (most disszociatív identitászavarnak hívják), de úgy gondolom, hogy az ezzel diagnosztizált emberek nem különböznek annyira másoktól. Az esetükben megfigyelt úgynevezett alteregók ugyanazok, mint amit én az IFS-ben részeknek nevezek, s ezek mindannyiunkban ott vannak. Az egyetlen különbség az, hogy a disszociatív identitászavarban szenvedő emberek szörnyű bántalmazást szenvedtek el, és a részeik rendszere jobban szétesett. Minden egyes rész markánsabban nyilvánul meg, sokkal polarizáltabb, s jobban elkülönül a többi résztől.

Más szóval mindannyian sok rész-elmével születünk, amelyek állandó kölcsönhatásban élnek egymással. Ezt általában gondolkodásnak nevezzük, hiszen a részek folyamatosan beszélgetnek egymással és veled arról, hogy mit kell tenned, vagy vitatkoznak a lehető legjobb megoldást illetően, és így tovább. Idézz fel magadban egy dilemmát, amellyel a múltban szembesültél! Elképzelhető, hogy hallottad, amint az egyik részed azt mondja: „Hajrá!”; egy másik pedig azt: „Meg ne próbáld!”. Mi ezt csupán ellentmondásos gondolatoknak érzékeljük, s nem figyelünk a vita mögött meghúzódó belső játékosokra. Az IFS segít abban, hogy ne csak elkezdj figyelni rájuk, hanem azzá az aktív belső vezetővé is válj, akire a részrendszereidnek szüksége van.

Bár elsőre talán hátborzongatónak vagy őrültségnek hangzik, hogy többszörös személyiségként gondolj magadra, remélem, meg tudlak győzni arról, hogy ebből valójában hatalmas erőt meríthetsz. Ez csak azért zavaró, mert a többszörös személyiséget patologizálják a kultúránkban. A különálló, autonóm személyiségekkel rendelkező embert betegnek vagy sérültnek tekintik, az alteregói létezését pedig egyszerűen a trauma termékének – a korábban egységes elméjük széttöredezett állapotának. A monoelme-elmélet szerint természetes állapotunk az egységes elme (kivéve persze, ha trauma éri és darabokra törik, mint egy váza).

A monoelme-paradigma miatt félünk a részeinktől, kórosnak tekintjük őket. Miközben megpróbáljuk kontrollálni zavarónak ítélt gondolatainkat és érzelmeinket, végül az ellenük folytatott harcba torkollik az egész, vagy abba, hogy ignoráljuk, fegyelmezzük, elrejtjük vagy éppen szégyelljük ezeket az impulzusokat, s mindez visszatart minket attól, hogy azt tegyük, amit valójában szeretnénk. Végül pedig szégyelljük magunkat amiatt, hogy nem vagyunk képesek irányítani őket. Más szóval: utáljuk mindazt, ami az utunkba áll.

Ennek a megközelítésnek akkor van értelme, ha ezeket a belső akadályokat pusztán irracionális gondolatoknak vagy szélsőséges érzelmeknek tekintjük, amelyek valamiféle egységes elméből származnak. Ha például félsz egy prezentáció megtartásától, megpróbálhatsz az akaraterőd vagy racionális gondolatok segítségével felülemelkedni a félelmeden. Ha még mindig rettegsz, az önuralomra tett kísérleteidet fokozhatod ilyen vagy olyan módon: például ostorozni kezded magad a gyávaságod miatt; elmámorítod magad, hogy elfelejtkezz az egészről; vagy éppenséggel meditációval próbálsz felülemelkedni rajta. És ha egyik sem működik, életedet a félelemhez kezded el igazítani, s elkerülöd azokat a helyzeteket, amikor nyilvánosan kell beszélned. Úgy érzed, kudarcot vallottál, s azon tűnődsz, mi lehet veled a gond. Hogy még rosszabb legyen a helyzet, elmész egy terapeutához, aki diagnózist állít ki az egyetlen, zaklatott elméd alapján.

A diagnózis miatt aztán defektesnek érzed magad, az önbecsülésed csökken, és a szégyenérzet arra késztet, hogy megpróbáld elrejteni a hibáidat, s tökéletes képet mutass a világnak. Vagy talán csak elzárkózol a kapcsolatoktól, mert félsz, hogy az emberek az álarcod mögé látnak, s elítélnek. Azonosítod magad a gyengeségeiddel, azt feltételezve, hogy tényleg egy defektes valaki vagy, és ha mások meglátnák az igazi énedet, csak elfordulnának tőled.

„Amikor megkérdezték tőlem, készen állok-e arra, hogy megváltozzon az életem, nem hiszem, hogy igazán felfogtam, mire gondolnak. Nem csak arról volt szó, hogy idegen emberek megtudják, ki is vagyok valójában. Valami más is történt velem, az a bizonyos másik dolog! Amikor a szemükbe néztem, néha egy kis hang a fejemben azt kérdezte: Akkor is ilyen izgatott lennél, ha tudnád, ki vagyok valójában? Ha tudnád, miket tettem? Ha láthatnád az összes részemet?”

Jonathan Van Ness, a Queer Eye sztárja[1]

Egy rövid történet

A monoelme-szemlélet – a primitív emberi ösztönöket hangsúlyozó tudományos és vallási elméletekkel kombinálódva – megteremtette a belső polarizáció mögöttes kulturális szövetét. Az egyik sokatmondó példa a befolyásos keresztény teológustól, Kálvin Jánostól származik: „Mert a mi természetünk nemcsak hogy teljesen híján van a jóságnak, hanem olyan termékeny a gonoszság minden fajtájában, hogy soha nem lehet tétlen. (…) Az egész ember, a feje búbjától a talpáig, úgyszólván el van árasztva, egy része sem marad mentes a bűntől, és ezért minden, ami a tőle ered, bűn.”[2] Ezt a teljes romlottság tanának nevezik, amely szerint csak Isten kegyelme által menekülhetünk meg az örök kárhozattól. A főáramú protestánsok és az evangélikusok már több száz éve hirdetik ennek a doktrínának különféle verzióit, s ennek kulturális hatása széles körben megfigyelhető. Az „eredendő bűn” kapcsán a katolicizmusnak is megvan a maga változata.

Ezt a fajta gondolkodást azonban nem lehet kizárólag a vallásra fogni. Filozófusok és politikusok generációi állították, hogy az ősi ösztönök ott lapulnak a civilizált álca mögött, amit a világnak mutatunk. Míg Freud fontos szerepet játszott a pszichével kapcsolatos felismerésekben, amelyek közül sok összeegyeztethető az IFS-szel, nagy befolyással bíró elmélete pesszimista volt az emberi természetet illetően. Azt állította, hogy az elme felszíne alatt önző, agresszív és élvhajhász ösztönös erők rejlenek, amelyek anélkül szervezik az életünket, hogy ennek tudatában lennénk. Rutger Bregman holland történész a következőképp foglalja össze ezeket az emberi természetre vonatkozó alapfeltevéseket: „Az ember önzéséről alkotott nézet komoly múltra tekint vissza a nyugati kultúrában. Nagy gondolkodók – Thuküdidész, Szent Ágoston, Machiavelli, Hobbes, Luther, Kálvin, Burke, Bentham, Nietzsche, Freud, Amerika alapító atyái – mind megfogalmazták a saját változatukat arról, hogy a civilizáció csak vékony máz az emberen.”[3]

Akaraterő és szégyen

Az akaraterő és az önuralom hangsúlyozása áthatja az amerikai kultúrát. Úgy gondoljuk, hogy az akaraterőnk révén meg kell tanulnunk fegyelmezni primitív, impulzív, bűnös elménket. Számtalan önsegítő könyv állítja, hogy minden az önuralom fokozásának, az önfegyelmezésnek a kérdése. Az akaraterő koncepciójának is vannak történelmi, nevezetesen a viktoriánus korszakra visszavezethető gyökerei – a gonosz ösztönökkel szembeni ellenállás keresztény hangsúlyozása. A felelősségvállalás gondolata és a kifogások elfogadhatatlan volta olyan amerikai, mint az almás pite.

Sajnos az akaraterő imádatát a politikusok és a szakértők arra használták fel, hogy igazolják a növekvő jövedelmi egyenlőtlenségeket. Azt tanítják nekünk, hogy az emberek azért szegények, mert nincs önuralmuk, és a gazdagok azért gazdagok, mert rendelkeznek vele, annak ellenére, hogy a kutatások ennek az ellenkezőjét bizonyítják. A tanulmányok például azt mutatják, hogy az alacsonyabb jövedelmű emberek megerősödnek és produktívvá válnak, ha egyszer elegendő pénzt kapnak ahhoz, hogy fedezzék alapvető életszükségleteiket.[4] Azonban éppen az a nagyon is valós tény – különösen a jelenlegi világjárvány gazdasági hatásait figyelembe véve –, hogy a legtöbbünk alól bármikor kihúzhatják a talajt, s ez a fenyegetettség mozgásban tartja bennünk a túlélésre törekvő részeket.

Mivel magunkévá tettük azt a felfogást, miszerint az akaraterő etikai érték, hamar megtanuljuk engedetlen részeinket megszégyeníteni. Egyszerűen arra kényszerítjük őket, hogy engedelmeskedjenek. Az egyik részt ez a kulturális kényszer arra sarkallja, hogy belső kiképző őrmesterünkké váljon, és gyakran komisz kritikusunk lesz, akit előszeretettel utálunk. Ez az a hang, amely megpróbál megszégyeníteni minket, vagy egyenesen megpróbál megszabadulni azoktól a részeinktől, amelyek szégyenletesnek tűnnek (például azoktól, amelyek csúnya gondolatokat ébresztenek bennünk az emberekkel kapcsolatban, vagy amelyek függőségben tartanak minket).

Gyakran úgy találjuk, hogy minél keményebben próbálunk megszabadulni az érzelmektől és a gondolatoktól, annál erősebbé válnak. Ennek az az oka, hogy a részek, akárcsak az emberek, visszavágnak, ha megszégyenítik vagy száműzik őket. És ha mégis sikerül büntető önfegyelemmel úrrá lennünk felettük, merev, irányító és kontrolláló belső kiképző őrmesterünk zsarnoki uralma vár ránk. Lehet, hogy fegyelmezettek vagyunk, de nem túl szórakoztatóak. És mivel a száműzött (tomboló, dühöngő, hiperszexuális stb.) részeink minden pillanatnyi gyengeséget megragadnak, hogy újra kitörjenek és átvegyék az irányítást, állandóan résen kell lennünk minden olyan emberrel vagy helyzettel szemben, akik/amelyek esetleg provokálóan hathatnak ezekre a részekre.

Gyakran úgy találjuk, hogy minél keményebben próbálunk megszabadulni az érzelmektől és a gondolatoktól, annál erősebbé válnak.

Jonathan Van Ness többször is megpróbálkozott a drogrehabilitációval, s mindannyiszor kudarcot vallott. „A tizenkét lépéses programok közepette nőttem fel, és annyi absztinenst láttam prédikálni a rehabon és a gyülekezetben, hogy kezdtem azt hinni: a gyógyulásnak van egy mindent vagy semmit jellege. Ez viszont nálam nem működött. Megpróbáltam kibogozni az életemet átszövő szexuális visszaélések, kábítószerproblémák és a PTSD szálait, s ez valami olyasmi volt, ami nálam nem jött össze a soha-többé-nem-szívok-füvet megközelítéssel. (…) Nem hiszem, hogy aki függő, az mindig függő marad. Nem hiszem, hogy a függőség egy betegség, amiért életfogytiglani börtönbüntetés jár. (…) Az, hogy van, hogy valamit elszúrsz, és pár hónapot sem tudsz anélkül eltölteni, hogy betépnél, még nem jelenti azt, hogy tönkre vagy téve.”[5]

Vannak olyan tizenkét lépéses programok, amelyek nem ragaszkodnak annyira a merev hiedelmekhez, mint azok, amelyekkel Van Ness találkozott. A csoportok csodálatos közeget biztosíthatnak arra, hogy az emberek merjenek sebezhetőek lenni, és támogatást kapjanak. Továbbá a tizenkét lépéses program azt javasolja, hogy mindent adjunk át egy magasabb erőnek, s ez gyakran segíthet a belső diktátornak lazítani, vagy akár megadni magát. A lényeg, amire ki akarok lyukadni: semmiféle megközelítés, amely növeli a belső kiképző őrmestered késztetését, hogy megalázzon téged, és így arra kényszerítsen, hogy viselkedj (s közben éreztesse is veled, hogy kudarcot vallottál, ha nem sikerül), nem fog segíteni sem a belső családodban, sem pedig a külsőben, amelyekben a szülők oly gyakran alkalmazzák a megszégyenítés eszközét gyermekeik irányítására.

Ne gondold, hogy az akaraterőnek ez a kritikája azt sugallja, hogy az IFS-ben nincs helye a belső fegyelemnek. A külső családokban élő gyerekekhez hasonlóan mindannyiunknak van olyan része, amely olyan dolgokat akar, amelyek sem neki, sem a rendszer többi részének nem tesznek jót. A különbség itt az, hogy az Én határozottan nemet mond az impulzív részeknek – ám a szeretet és a türelem jegyében, ugyanúgy, ahogyan egy ideális szülő tenné. Ráadásul az IFS-ben, amikor a részek átveszik az irányítást, nem szégyelljük őket. Ehelyett kíváncsisággal reagálunk: a részből származó impulzust nyomravezetőnek használjuk, hogy kiderítsük, mi mozgatja, s mi az, ami gyógyításra szorul.

A részek nem akadályok

A monoelme-paradigma könnyen vezethet önutálathoz, vagy ahhoz, hogy féljünk magunktól, mert azt hisszük, hogy csak egyetlen elménk van (tele primitív vagy bűnös aspektusokkal), amelynek az irányítására képtelenek vagyunk. Elakadunk, ahogy kétségbeesetten próbálkozunk, és brutális belső kritikusokat generálunk, akik ránk förmednek, ha hibázunk. Ahogy Van Ness megjegyzi: „Sok időt töltöttem a kis Jack félrelökésével. Ahelyett, hogy gondoskodtam volna róla, darabokra téptem. (…) Meg kell tanulnunk, hogyan neveljük magunkat megnyugtató, együttérző szeretettel. (…) Ez a kulcs a beteljesüléshez.”[6]

Mivel a legtöbb pszichoterápia és spirituális gyakorlat a monoelme-nézetet vallja, megoldásaik gyakran megerősítik ezt a megközelítést azzal, hogy azt javasolják, korrigáljuk az irracionális hiedelmeket, vagy meditáljuk ki őket magunkból. Ezeket az egyetlen elménkből eredő akadályoknak tekintik. Sok meditációs irányzat például a gondolatokat károsnak, az egót pedig akadályozó vagy bosszantó tényezőnek tekinti, és a gyakorlóknak azt az utasítást adják, hogy vagy hagyják figyelmen kívül őket, vagy lépjenek túl rajtuk.

Egyes hindu hagyományok szerint az ego Májának dolgozik, az istennőnek, akinek az a célja, hogy az anyagi dolgokat vagy hedonista élvezeteket hajszoljuk. Ellenségnek, a keresztény Sátánhoz hasonlóan kísértőnek tekintik, aki az illúzió külső világához köt minket.

A buddhista tanítások a majomelme kifejezéssel érzékeltetik a gondolatok izgatott főemlősként való ugrándozását a tudatunkban. Ahogy Ralph de la Rosa megjegyzi a The Monkey Is the Messenger című könyvében: „Csoda-e, hogy a majomelme a meditálók számára igazi csapás szerte a világon? Mert akik az elmélkedésben próbálnak megnyugvást találni, a gondolatokat gyakran irritáló kellemetlenségnek tekintik, egy primitív agitátornak, aki az oldalsó ajtón lopakodik be. (…) A meditációs körökben uralkodó majom-metafora néhány nemkívánatos következménye: azt gondoljuk, hogy a gondolkodó elme egy mocskos, primitív, alacsonyabb rendű életforma, amelynek nincs igazi értéke számunkra; csak egy rakás szemét, ami ismételgeti önmagát.”[7]

De la Rosa egyike azon jelenkori szerzőknek, akik megkérdőjelezték a spiritualitásban elterjedt gyakorlatot, az ego becsmérlését. Egy másik szerző, a pszichoterapeuta Matt Licata azt írja:

Az „egóról” gyakran úgy beszélnek, mintha az valamiféle önmagában létező dolog lenne, ami időnként elragad minket – valami csúnya, nagyon nem spirituális dolog, egy tudatlan kis valami, ami bennünk él, s rendkívül éretlen viselkedésre késztet minket, végtelen zűrzavart okozva az életünkben, s útját állva a fejlődésünknek. Olyasvalami, amit szörnyen szégyellni kell, és minél spirituálisabbak vagyunk, annál jobban fogunk törekedni arra, hogy „megszabaduljunk tőle”, jobbak legyünk nála, vagy képzeletbeli spirituális háborúkba bocsátkozzunk vele. Ha azonban alaposan megnézzük, láthatjuk, hogy ha az ego bármi is, akkor valószínűleg éppen azok a hangok, amelyek azt kiabálják, hogy szabaduljunk meg tőle.[8]

A megannyi rész, melyeket ezek a hagyományok egónak neveznek, valójában a védelmezőink, akik egyszerűen csak megpróbálnak biztonságban tartani minket, s reagálnak és megfékező erővel hatnak azokra az egyéb részeinkre, melyek érzelmeket és emlékeket hordoznak önmagunk mélyére elzárt múltbéli traumákból.

Később közelebbről megvizsgálunk néhány olyan módszert, ahogyan az emberek a spirituális elkerülést gyakorolják – ezt a kifejezést John Welwood alkotta meg az 1980-as években. Jeff Brown a Karmageddon című filmjében mélyrehatóan vizsgálja a jelenséget: „A gyermekkorom után szükségem volt arra a fajta spiritualitásra, amely megakadályozza, hogy a fájdalom felszínre törjön. (…) Összekevertem az önmagam elől való menekülést a megvilágosodással.”[9]

Buddha felébredésének kanonikus történetében az egyik központi üzenet valójában az, hogy a gondolatok és a vágyak a megvilágosodás elsődleges akadályai. Ahogyan meditációban ült a bódhifa alatt, Buddhát impulzusok és késztetések sorozata – többek között vágyakozás, beteljesülés, megbánás, félelem, bizonytalanság – ostromolta, s pusztán azáltal, hogy figyelmen kívül hagyta őket vagy ellenállt nekik, képes volt arra, hogy elérje a megvilágosodást.

Ennek ellenére az elterjedt, tudatosságra épülő buddhista eredetű gyakorlatok jó irányba visznek minket. Lehetővé teszik a gyakorló számára, hogy távolról, elfogadóan figyelje meg a gondolatokat és érzelmeket ahelyett, hogy harcolna ellenük, vagy figyelmen kívül hagyná őket. Számomra ez egy jó első lépésnek tűnik. A mindfulness azonban nem mindig kellemes. Kutatók, akik tapasztalt meditálókkal készítettek interjút, azt találták, hogy jelentős százalékuknak voltak zavaró, olykor elhúzódó epizódjai. Ezek közül a leggyakoribbak olyan érzelmek voltak, mint a félelem, a szorongás, a paranoia, a közöny és a traumatikus emlékek újraélése.[10] Az IFS nézőpontjából az elme elcsendesedése, amely a mindfulnesshez társul, a következők szerint történik: az életünket általában irányító részeink (az egóink) ellazulnak, ami aztán lehetővé teszi, hogy azok a részek, amelyeket megpróbáltunk eltemetni (a száműzöttek), felemelkedjenek, magukkal hozva az érzelmeket, hiedelmeket és emlékeket, amelyeket hordoznak (terhek), s amelyek miatt elzárták őket. A legtöbb általam ismert mindfulness-megközelítés a monolélek-paradigmát vallja, következésképpen az ilyen epizódokat zavaró gondolatok és érzelmek ideiglenes felbukkanásának tekinti, nem pedig bántó részeknek, melyeket meg kell hallgatni, s amelyeket szeretni kell. Miért akarnál beszélgetni a gondolatokkal és az érzelmekkel? Hiszen nem tudnak válaszolni, nem igaz? Nos, kiderült, hogy tudnak. Sőt, sok fontos mondanivalójuk van.

Jegyzetek

Mottók

[1] Robert M. Pirsig: A zen meg a motorkerékpár-ápolás művészete. Budapest, Európa Könyvkiadó, 1989.

[2] Gus Speth, idézi: We scientists don’t know how to do that… what a commentary! WineWaterWatch.org, 2016. május 5., winewaterwatch.org/2016/05/we-scientists-dont-know-how-to-do-thatwhat-a-commentary/.

[3] Thomas Merton: Conjectures of a Guilty Bystander. New York, Image Books, 2009.

Első fejezet: Mindannyian összetettek vagyunk

[1] Jonathan Van Ness: Over the Top: A Raw Journey to Self-Love. New York, HarperOne, 2019., 5–6. o. Jonathan Van Ness: Over the Top: A Raw Journey to Self-Love. New York, HarperOne, 2019., 5–6. o.

[2] Kálvin János: A keresztyén vallás rendszere. I. és II. kötet. Budapest, Magyarországi Református Egyház Kálvin János Kiadója, 2014.

[3] Rutger Bregman: Emberiség – Mégis jobbak lennénk, mint hittük? HVG Kiadó Zrt., 2020.

[4] Ennek és a hozzá kapcsolódó tanulmányoknak az alapos áttekintését ld. Rutger Bregman Utópia realistáknak című könyvében. Cser Kiadó, 2019.

[5] Jonathan Van Ness: Over the Top. 173. o.

[6] Uo. 261. o.

[7] Ralph de la Rosa: The Monkey Is the Messenger: Meditation and What Your Busy Mind Is Trying to Tell You. Boulder, CO: Shambhala, 2018. 5. o.

[8] Matt Licata: The Path Is Everywhere: Uncovering the Jewels Hidden Within You. Boulder, CO, Wandering Yogi Press, 2017. 72. o.

[9] Jeff Brown: Karmageddon. Dokumentumfilm (rendezte Jeff Brown és Paul Hemrend). Ontario, Canada, Open Heart Gang Productions, 2011.

[10] Brian Gallagher: The Problem with Mindfulness. Facts So Romantic (blog), Nautilus, 2018. március 30., nautil.us/blog/the-problem-with-mindfulness; valamint Lila MacLellan: There’s a dark side to meditation that no one talks about. Recesses of Your Mind (blog), Quartz, 2017. május 29., qz.com/993465/theres-a-dark-side-to-meditation-that-no-one-talksabout.

ÉDESVÍZ WEBÁRUHÁZ
AKCIÓK • INFORMÁCIÓK

webaruhaz@edesviz.hu
00-36-30-781-5474
www.edesviz.hu

ÉDESVÍZ KÖNYVESBOLT
1053 BUDAPEST • MÚZEUM KRT. 23.

konyvesbolt@edesviz.hu
00-36-30-919-5314

ÉDESVÍZ KÖZÖSSÉG
ÉRDEKESSÉGEK • KÖNYVRÉSZLETEK • JÁTÉKOK

A mindennapokra!

ÉDESVÍZ KIADÓ

ÉDESVÍZ NAGYKERESKEDÉS
VISZONTELADÓINKNAK

nagyker@edesviz.hu
00-36-30-781-5474

ÉDESVÍZ + magazin
Cikkek az
EGÉSZSÉG • ÖNFEJLESZTÉS • EZOTÉRIA
témaköreiben

Érdekes információk szerzőkről és könyvekről

Keresd a www.edesvizkiado.hu címen