A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Ben Macintyre:

Colditz

Prisoners of the Castle

Viking, 2022

Fordította: Tábori Zoltán

Copyright © 2023 by Ben Macintyre

Hungarian translation © Tábori Zoltán, 2025

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2025

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Kiadja a Gabo Könyvkiadó

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Várlaki Tibor

Szerkesztő: Rózsa Judit

Kézirat-előkészítő: Markwarth Ágnes

Borítóterv: Szabó Vince

Tördelő: Schwarczenberger Helga

Korrektor: Sálinger József

ISBN 978-963-566-650-8

gabo.hu

facebook.com/GABOKIADO

instagram.com/gabo_kiado

Az Akkord Kiadó e-könyveinek kizárólagos terjesztője a DiBookSale Zrt.

Elektronikus verzió v1.0

TARTALOM

Előszó

Bevezető

1940

1. Az őslakosok

1941

2. Le Ray szökése

3. Rosszfiúk lágere

4. Görényhergelés

5. Kész nonszensz

1942

6. Le Métro

7. A titkosszolgálat főzsenije

8. Útkeresés

9. Dogsbody

1943

10. A Prominensek Klubja

11. Sabas!

1944

12. A kémkedő fogász

13. Téboly

14. A verebek

15. A Vörös Róka

1945

16. A Rajna lánya

17. Ostrom

18. Végjáték

Utóélet

Függelék

A forrásokról

Köszönetnyilvánítás

Fényképek jegyzéke

Fényképek

A GABO Kiadó e-könyveiről

Ha tetszett a könyv, olvassa el ezt is

Az élet ökle letepert,

s én nem jajgattam vergődve, nem,

a véletlen dorongja vert,

s véres, de büszke még fejem…

WILLIAM ERNEST HENLEY: INVICTUS, 1875

(Kálnoky László fordítása)

Előszó

Colditz immár több mint hetven éve kikezdhetetlenül és makacsul tartja mítoszát: szúrós bajuszú, dacos hadifoglyok a nácikra fittyet hányva alagutat ásnak a német hegytetőn álló zordon lovagvárból, hogy folytassák a háborút más eszközökkel. De ahogy minden legenda esetében, a valóság itt is összetettebb.

Colditz bátor és szívós hadifoglyai elképesztő találékonyságot mutattak módszereikben, ahogy megpróbáltak kijutni a Harmadik Birodalom legrenitensebb foglyait őrző, legszigorúbbnak tartott lágeréből. Egyetlen táborból sem kíséreltek meg annyiszor megszökni, mint Colditzból. De Colditzban az élet nem csak a szökésekről szólt, ahogy a lakói is összetettebb és jóval érdekesebb alakok voltak azoknál a papírmasé szenteknél, amilyennek a népszerűsítő művek mutatják őket.

Colditz a háború előtti társadalmat képezte le, csak tarkábban. Zárt közösséget alkotott, amely osztály, politika, nemiség és faj kérdésében erősen megosztott volt. A rettenthetetlen hadfiak mellett a colditzi dráma szereplőinek sorába kommunisták, tudósok, homoszexuálisok, nők, esztéták és nyárspolgárok, arisztokraták, kémek, munkások, költők és árulók tartoztak. Sokukat mindeddig kitakarták a történetből, mert nem illettek bele a szövetséges haderő mindenáron szökni vágyó fehér férfi tisztjeinek kliséjébe. Ezenfelül az ott lakók durván felét németek alkották: az őröket és tisztjeiket úgyszintén egyszínűnek szokás ábrázolni, holott ebből a csapatból sem hiányoztak a színes egyéniségek, de kulturáltság és emberség dolgában többen is igencsak távol estek a vérszomjas náci sztereotípiájától.

Colditz igaz története példázat az emberi eltökéltségről és még sok másról is: terrorizálásról, kémkedésről, unalomról, tébolyról, tragédiáról és bohózatról. A colditzi vár rémisztő börtön volt, de gyakran abszurdba hajló hely is, ahol a szenvedésbe fergeteges komédia elemei vegyülnek, egyfajta bizarr megméretés, amely megteremtette a maga kultúráját, konyháját, sportját, színházát és még egy sajátos közvetítő nyelvet is. Ám ahogy folyt az élet odabenn és zajlott a háború odakint, ez a világtól elzárt, szögesdróttal kerített és gondosan őrzött tömlöc átformált minden belépőt. A foglyok egy része hősiesen viselkedett, de ugyanakkor emberből voltak: szívósak és sebezhetők, bátrak, de riadtak, hol vidámak, hol elszántak, hol kétségbeesettek.

Ez az igazi Colditz-történet lényege: hogyan reagálnak a hétköznapi emberek mindkét oldalon a nem maguk által előidézett drámai és sokkoló körülményekre. Fölvetődik a kézenfekvő kérdés: te hogyan viselkedtél volna?

Bevezető

„Ferenc Jóska”

Gustav Rothenberger törzsőrmester minden áldott este körbejárta a várat, ellenőrizte, az őrök a helyükön vannak-e, nem bóbiskol-e valamelyik. Rothenberger a megszokások rabja volt, és körútja mindig az épület keleti oldalán ért véget, ahol a meredek lejtő és az égbe nyúló várfal közt húzódó keskeny gyalogút egy szögesdrót kapuhoz vezetett. Mögötte már a park és az erdő terült el. Géppisztolyos őrök álltak tízméterenként a teraszos lejtő mentén. Két további őr vigyázta magát a kaput, az egyik egy gyilokjárószerű emelt vasjárdán járőrözött, ahonnan akadálytalanul tűz alá vehette a lekövezett teraszokat.

1943 egy meleg, szeptemberi éjszakáján, nem sokkal éjfél előtt a törzsőrmester jó szokása szerint megjelent a kövezeten két karabélyos őrkatona kíséretében. A foglyokat két órával korábban a szálláshelyükre zárták. Csend volt. A vakító fényszórók torz árnyképeket vetítettek a gránit várfalra az őrökről.

Rothenberger összetéveszthetetlen alak volt. A szász születésű altisztet Vaskereszttel tüntették ki az első világháborúban, és az a hír járta róla, hogy lefekvéskor magára tűzi a hadijelvényeit. Katonái az őrszázad 3. szakaszában tartottak tőle és felnéztek rá. A foglyok minden lehetőséget megragadtak, hogy kigúnyolják fogvatartóikat, de óvatos tisztelettel viszonyultak ehhez a marcona embernyúzóhoz, aki egy korábbi kort testesített meg a sebhelyeivel, vasfegyelmével és arcszőrzetével. Rothenberger legfőbb ismertetőjele az egymásba folyó dús bajusz és pofaszakáll volt. Az öreg katona végtelenül büszke volt e hatalmas vörhenyes férfiúi ékességére, kefélte, nyírta, viaszolta kackiásra, mintha házi kedvencet ápolna. A brit hadifoglyok „Ferenc Jóskának” hívták, utalásul az osztrák császárra és magyar királyra, de csak egymás közt, szemtől szemben soha.

Rothenberger tempósan odalépdelt a teraszon álló első őrszemhez, és rárivallt:

– Szökési kísérlet a nyugati oldalon! Haladéktalanul jelentkezzen az őrszobán!

A meglepett őrszem tisztelgett, összecsapta a bokáját, és futólépésben távozott. A törzsőrmester elküldte a második őrt, aztán a harmadikat is. A kapunál strázsáló két őrkatona meglepetten látta, hogy Rothenberger felbukkan a sarkon, nyomában a váltással, holott még két órán át nekik kellene adniuk a kapuszolgálatot.

– Előrehozott váltás van – kaffogott a harcsabajszú törzsőrmester. – Kérem a kulcsot!

Rothenberger fölöttébb ingerültnek tűnt aznap este. A látszat azonban csalt. Rothenberger arcszőrzetét közelebbről szemügyre véve kiderült volna, hogy borotvapamacsokból tépték, börtönboltból vásárolt vízfestékkel vörhenyes-őszesre festették és enyvvel ragasztották fel; egyenruháját, ahogy a kísérőiét is, börtönpokrócokból öltötték össze nagy gondossággal és festették előírásszerű csukaszürkére; mellén a Vaskeresztet felforrósított konyhakéssel vágták ki a tetőről szerzett cinkből; fejfedőjét csúcsos brit pilótasapkából tákolták filc és madzag hozzáadásával; kartonból készült pisztolytáskáját barna cipőpasztával fényesítették ki, és egy fadarab kandikált ki belőle a 9 milliméteres Walther P38 pisztoly markolatát utánozva; a két köpenyes katona ceruzabéllel besatírozott fapuskát viselt, amelynek závárjához acél ágykeret, ravaszához pedig fém evőeszköz egy-egy darabját használták fel.

A törzsőrmester Rothenberger szakasztott mása volt, ál-„Ferenc Jóska”. Michael Sinclairnek hívták. A huszonöt éves brit főhadnagy már kétszer megszökött Colditzból, de mindkétszer elkapták és visszahozták. Sinclair folyékonyan beszélt németül, tehetséges amatőr színész volt, és a szökés megszállottja. Másra se tudott gondolni, ez volt az egyetlen beszédtémája.

– Meglépek innen! – hajtogatta. Ez nem valami vágyálom kifejeződése volt, hanem kinyilatkoztatás. Ezt a megszállottságot a hadifoglyok közül néhányan taszítónak találták: Sinclair hajthatatlanságát mintha az elkeseredettség tüzelte volna. Négy hónapon át tanulmányozta Rothenberger járását, testtartását és tájszólását, szokásait, modorát és azt, ahogy káromkodott, ha dühbe jött, ami sűrűn előfordult.

A teraszok feletti magasban további harmincöt brit tiszt várakozott a sötétben. Az ötödik emeleti ablakokról már lefűrészelték a rácsot. A szökni készülők maguk gyártotta civil ruhát viseltek. Hamis úti okmány lapult mindannyiuk zsebében, amely házilag barkácsolt írógépen készült, hozzá a fotót egy szivarosdobozból és szemüvegből eszkábált fényképezőgép szolgáltatta, és a hitelesítő német sasos bélyegzőt borotvapengével faragták cipősarokból.

– Sikerülni fog – suttogta egyikük, amikor az első őrszem sietve távozott. – Ez tényleg sikerülni fog!

A terv pofonegyszerű volt: amint eltávolították az őröket az útból, az első húszas csoport lepedőkből csomózott kötélen leereszkedik az épület homlokzatán, Sinclair kinyitja a park felé eső kaput, és mindannyian lerohannak a lejtőn, be a közeli erdőbe. Ha kijutottak, a többiek pár perc múlva követik őket. A fák közé érve párokra oszlanak és szétszélednek a határban, majd különböző előre egyeztetett útvonalakon megcélozzák az országhatárt. A „Ferenc Jóska-terv” a német katonák zsigeri parancsteljesítésére, az előkészületekre, időzítésre, szerencsére és Sinclair álbajszának a hitelességére épült. A szökevények úgy becsülték, hogy négy és fél percbe telik, mire az elküldött katonák az őrszobához érnek, és ott találják az igazi Rothenbergert. Ekkor el fog szabadulni a pokol. A sötétben gubbasztók közül sokan már csaknem három éve voltak fogságban. Ez idő alatt számos szökési kísérlet történt, de csak töredékük járt sikerrel. Az őrzők és őrzöttek közti eszkalálódó belháború most nagy győzelemmel kecsegtetett. Ha beválik, ez lesz az első tömeges szökés Colditz történetében.

Colditz parancsnoka nemrég elrendelte, hogy mindenki, és ez alól nincs kivétel, csakis egy naponta eltérő színű engedély birtokában léphet be vagy távozhat a várból. A kapuőr tartotta magát a szabályokhoz. Később majd azt fogja állítani, hogy a bajusz ott az orra előtt „nem igazán jól kunkorodott”, de valójában egyszerűen csak engedelmeskedett a parancsnak, még úgy is, hogy azt maga Rothenberger adta ki, és most úgy tűnik, arra biztatja, hogy ne teljesítse. Az őr hangja tisztán hallható volt odafenn az ablakokban:

– Nein, Herr Stabsfeldwebel. Nein!

Sinclair káromkodott egy rothenbergerit ekkora arcátlanság hallatán.

– Megbolondult? Nem ismeri meg a saját törzsőrmesterét?! – De végül a zsebébe nyúlt, és felmutatta az Ausweist, a ledátumozott, aláírt és pecséttel ellátott kilépési engedélyt. Ez egy igazi engedély másolata volt, egy megvesztegetett német őrtől szerezték. Tökéletes utánzat volt minden tekintetben. Kivéve a színét. A hamis passzus szürke volt. Sárgának kellett volna lennie.

Az őr egy pillanatra rábámult, aztán vissza „Ferenc Jóska” Rothenbergerre. Aztán lassan felemelte a karabélyát.

1940

1.

Az őslakosok

1940. november 10-én Pat Reid százados felbámult a szirttetőn álló várra, és elfogta az a félelemmel vegyes csodálat, amit az építők művük szemlélőjétől el is vártak. „Láttuk fölénk tornyosulni leendő börtönünket – írta később. – Szépséges, méltóságteljes, fenséges, és mégis elég ijesztő ahhoz, hogy összeszoruljon a szívünk… olyan látvány, amelytől a legbátrabb is elcsügged.”

A csüggedés nem volt jellemző Pat Reidre. Ellenkezőleg, a nyúlszívűség bármilyen formáját morális gyengeségnek tartotta, és nem tűrte el sem magában, sem másban. Májusban esett fogságba, egyike volt annak a sok ezer katonának, akik nem tudtak hazajutni Franciaország veresége után. Kezdetben a bajorországi Laufen volt hercegségi kastélyában raboskodott, ahol a Királyi Szállító és Ellátó Szakszolgálat hadifogoly tisztjeként azonnal átvette a pincében folyó alagútásás irányítását, amely egy kis pajtát vett célba a börtönfal túloldalán. Öt másik tiszttel együtt szökött meg. A jugoszláv határ felé indultak, az ötödik nap fogták el őket és küldték Colditzba, ebbe a javíthatatlan foglyoknak létesített új táborba, vagyis egy olyan helyre, amelyet Reid messzemenően kiérdemelt.

Reid huszonnyolc évvel a háború kitörése előtt született Indiában. Természetére ír apjától örökölt makrancossága nyomta rá a bélyegét. Született exhibicionista volt, szövetségesnek messzemenően megbízható, ellenfélnek pedig makacs és elviselhetetlen. Egyszer egy Anglia–Írország rögbimeccsen felmászott a kapufa csúcsára, hogy felakasszon rá egy lóherecsokrot. Egy fogolytársa leírása szerint ez a „zömök, hullámos hajú, dévaj tekintetű fickó” kizárólag a Boy’s Own Paper című, gimnáziumi hőstetteknek szentelt brit ifjúsági magazin zsargonjában volt hajlandó beszélni és írni. Mindig tántoríthatatlan, élénk optimizmust sugárzott. Reid gyorsan ráérzett, milyen szerepet tölthet be a kialakuló drámában: ő lett Colditz első és legalaposabb krónikása. Kapásból meggyűlölte kényszerlakhelyét, és élete további részében jobbára e körül az érzés körül forogtak a gondolatai, és erről írt.

A brit tiszteket, akik utóbb „leufeni hatok” néven híresültek el, átkísérték a várárok fölötti hídon, azután át egy második kőboltozaton, melynek tölgyfa kapuszárnyai baljósan, igazi középkort idéző módon, súlyos vasreteszek csattanásával zárultak be mögöttünk. Civilben Reid építőmérnök volt, és hozzáértő szemmel méricskélte az oromzatot. A talaj három oldalon meredeken szakadt le a szögesdrót göngyölegekkel koszorúzott földnyelv alá. A szürkület beálltával vakító reflektorfényben fürdött a várfal. A legközelebbi nagyváros az innen 37 kilométerre északnyugatra fekvő Lipcse volt. A legközelebbi nem német fennhatóság alatt álló terület mintegy 650 kilométerre esett. „Szökni innen félelmetes kihívás lesz”, morfondírozott Reid. A kis csapat áthaladt egy újabb kapuboltozat alatt, és megérkezett a belső udvarra. Csak a kockakövön kocogó bakancsaik hangja törte meg a csendet. „Elmondhatatlanul vészjósló hely volt”, írta Reid.

A colditzi várkastély egy dombtetőn áll, 45 méterrel az Elba mellékfolyója, a Mulde fölé magasodva. Az egykor itt élő szorb szlávok nevezték ezt a vidéket Koldjeszének, ami annyit tesz: „sötét erdő”. Német tartománnyá a 10. században vált, a leendő hatalmas erőd első köveit 1043 táján rakták le, és az elkövetkező évezredben egymást követték a bővítések és átalakítások, rombolások és újjáépítések a térség feletti hatalomért és fennhatóságért marakodó dinasztiák jóvoltából. A vár az évszázadok során újra meg újra váltogatta alakját a megannyi tűzvész, háború és járvány nyomán, de a feladata ugyanaz maradt: ámulatot és alázatot kellett keltenie az uralkodó alattvalóiban, hirdetnie erejét, megfélemlíteni ellenségeit és bebörtönözni foglyait.

A térség örökös urai, a szász választófejedelmek vadászkastélyt építtettek belőle kápolnával és lovagteremmel, és 1523-ban magas kőfallal övezett vadaskertet kerítettek hozzá, melynek egy elzárt sarkában fehér gímszarvasokat tartottak, hogy onnan kieresztve levadásszák őket. Magába a várba az özvegyeiket, duhaj rokonaikat és hajadon leányaikat gyűjtötték össze. A 18. század elején II. Ágost szász választófejedelem, lengyel király és litván nagyherceg alatt a várkastély sétakerttel és színházzal bővült, és megnövelték erődítéseit. Erős Ágost híres volt roppant testi erejéről és a rókadobálásban való jártasságáról (amely pontosan olyan visszataszító sport volt, amilyennek hangzik), valamint hírhedt nőcsábász is volt – gyermekei száma a különböző állítások szerint 365 és 382 közé tehető. A kastélyt 700 szobásra bővítették, hogy elhelyezhessék őket.

A 19. századra a szász hercegek figyelme más irányba fordult, és a dombtetőn álló várból szegényház, nevelőotthon, majd kórház lett „gyógyíthatatlan elmebetegeknek”. Colditz volt Németország legdrágább tébolydája, gyűjtőhelye a gazdag és tekintélyes családok elmeháborodott leszármazottainak, például Robert Schumann zeneszerző Ludwig fiának, aki húszéves korában került ide tébolyodottan, és maradt élete végéig. A 20. század fordulójára élőhalottak lakhelyének, jéghideg kőpadlók, huzatos folyosók és takargatott gyötrelmek mauzóleumának számított. Az első világháború idején tüdőbetegeknek és pszichiátriai ápoltaknak adott otthont, akik közül 912 fő vesztette életét alultápláltságtól. A második világháborút megelőzően náci koncentrációs táborként üzemelt, Hitler politikai ellenfeleit, kommunistákat, szociáldemokratákat és egyéb „nemkívánatos elemeket” zártak be ide, egy év alatt több mint kétezret. Néhányukat meg is kínozták a nyirkos cellákban. Ezután rövid ideig a birodalmi ifjúmunkások táborává lépett elő, majd 1938-ban ismét elmegyógyintézet lett, de ezúttal sötét számítással: 84 testileg és szellemileg fogyatékos embert éheztettek tudatosan halálra Hitler széles körű kísérleti eutanáziaprogramjának keretében.

1939-re azonban átalakították azzá, amiről mindig is emlékezetes lesz: hadifogolytáborrá. Az Oberkommando der Wehrmacht (OKW), vagyis a német véderő főparancsnoksága Sonderlagert, különleges tábort rendezett be Colditzban a foglyul ejtett ellenséges tisztek egy bizonyos fajtájának: azoknak, akik szökést kíséreltek meg más táborokból, illetve kifejezetten negatívan viszonyultak Németországhoz. Ez utóbbiak voltak az úgynevezett deutschfeindlichek, németellenesek. A náci Németországban az elégtelen barátságosság bűnnek számított. A deutschfeindlich besorolás olyan volt, mint valami bélyeg a homlokon: a németek szemében az érdemtelenség jele, de a hadifoglyok közt felért egy kitüntetéssel. A vár ettől fogva fogságba esett tisztek tábora lett, Offizierslager, nevezetesen Oflag IV-C.

Az évszázadok során a legkülönbözőbb emberek laktak a colditzi várban, de szinte mindannyiukban volt valami közös: nem önszántukból kerültek oda. Az özvegyeket, az őrülteket, a zsidókat, a szüzeket, a tébécés pácienseket, a hadifoglyokat és a park fehér gímszarvasait egytől egyig úgy hozták a várba, és onnan nem volt szabadulásuk. Még Erős Ágost fattyú sarjai is kelepcébe estek ebben a monumentális sasfészekben, amelyet állítólag az emberek védelmére emeltek, de mindig is a hatalom eszköze volt, a láthatárt uraló roppant nagy építmény, amely arra szolgált, hogy tiszteletet keltsen a körülötte élőkben, és megbízhatóan falain belül tartsa a lakóit. Bámulatos vagy borzalmas volt, attól függően, hogy a fal melyik oldaláról nézte az ember.

Az építménynek két, egymással szomszédos udvara volt. A belső, a régebbi alig teniszpályányi volt, kockaköves, és 27 méter magas falak övezték. Az északi oldalán helyezkedett el a kápolna és az óratorony; a nyugatin a Saalhaus, a csarnoképület a színházzal, csomagirodával és fölötte a főtiszti szállással; a délin a rabkonyha, átellenben a németekével; a keleti szárnyon volt a Fürstenhaus, azaz herceglak, a brit hadifoglyok szállása. A nap csak déltájban sütött be a belső udvarra néhány órácskára. Egy kapualjon keresztül lehetett kijutni a nagyobb külső udvarra, amelynek mindössze két kijárata volt: az egyik a száraz várárok fölött, amely az odalent, a völgyben fekvő Colditz városkához vezetett, a másik pedig egy kaszárnyák alatti alagúton át ereszkedett le a park és az erdő felé, amely egykor a hatalmas választófejedelmek vadaskertje és vadászterülete volt. A foglyokat a belső udvarban tartották, miközben német őreiket, a 395. területvédelmi zászlóalj katonáit a külsőn szállásolták el. Ez volt a helyőrség-parancsnokság, a Kommandatúra.

A colditzi vár ugyanolyan szilárdnak és rendíthetetlennek látszott, mint a szikla, amelyen állt. Valójában csupa lyuk volt. A gigantikus kőtömlöc szakaszosan épült, rétegről rétegre, az évszázadok óta temetőben szunnyadó emberek helyiségeket bővítettek ki, ablaknyílásokat vágtak vagy falaztak be, folyosókat zártak le, lefolyókat térítettek el és ástak újra. Tele volt rejtett fülkével, elhagyott padlásszobával, rározsdált középkori lakattal lezárt ajtóval és rég elfeledett zugokkal. Az elkövetkező négy évben Reid és a belső udvar többi lakója igyekezett kihasználni ezeket a réseket, miközben a külső udvar emberei nem kisebb elánnal azon voltak, hogy betömjék őket.

Egy magas, határozott arcélű német tiszt feszesen tisztelgett, amikor a brit hadifoglyok beléptek az udvarra.

– Jó estét, angol barátaim! – szólította meg őket kifogástalan angolsággal. – Biztosan fáradtak egy ilyen kimerítő nap után.

Reinhold Eggers főhadnagy minden lehetséges módon Pat Reid ellentéte volt: kimért, fegyelmezett, sótlan és legalább annyira hazafias beállítottságú, amennyire Reid deutschfeindlich. Első látásra megutálták egymást: találkozásuk egy hosszú és elkeseredett küzdelem kezdetét jelentette.

A brunswicki patkolókovács fia, Eggers harcolt Ypernnél és a Somme-nál, és „ötvenegy rettenetes hónap” után Vaskereszttel és átlőtt lábbal fejezte be a háborút. Önmagát így írta le: „német hazafi, szülőhazája rendíthetetlen híve”. De nem volt náci, és a háború előtt átmenetileg ki is esett a párt kegyeiből, amiért nem mutatott elég lelkesedést a nemzetiszocialista eszmék iránt. A második háború kitörésekor, negyvenkilenc évesen újra behívták, és sok idősebb katonához hasonlóan a hadsereg fogolytábor-fenntartó szolgálatához került ügyeletes tiszti beosztásba az Oflag IV-C-hez. Idővel Colditz első számú biztonsági főnöke lett.

A civilben tanár Eggersben megvolt egy régi vágású porosz iskolaigazgató minden ismérve: rendet és fegyelmet követelt, merev és rideg volt, akár egy darab kréta, ugyanakkor igazságos, következetes, és soha nem engedett a jó modorból. Hitt abban, hogy az engedetlen diákok oktatásával eltöltött életútnál semmi sem lehet alkalmasabb a Németországba került legrenitensebb hadifoglyok megregulázására, és tanítási alapelveit vette elő a hadifogolytábor működtetéséhez: „Ne mutass érzelmet; mosolyogj minden helyzetben; keményen torold meg az engedetlenséget.” Elvhű emberként határozottan tiltotta a foglyokkal szembeni testi erőszakot, ez alól csak az önvédelem adhatott felmentést. Naplója és más írásai német szemszögből nyújtanak kivételes betekintést Colditz világába.

Eggers emellett lelkes anglomán volt, ami kockázatos megnyilvánulásnak számított a náci Németországban. Nem csinált titkot abból, hogy rajong a brit vidékért, udvariasságért, nyelvért, konyháért és sportszerű viselkedésért. Diplomamunkája ezt a címet viselte: Az angliai iskolareform elmélete és gyakorlata a viktoriánus időktől napjainkig. 1932-ben iskolacsere-programot szervezett a hallei Johann Gottfried Herder Gimnázium és a Cheltenham Grammar School között. Miközben a nácik hatalomra törtek Németországban, Eggers boldog hónapokat töltött a gloucestershire-i üdülővárosban, szívta magába a brit kultúrát és az angol sört. Az ottani élmények azonban torzképet hagytak benne Angliáról, azzal a benyomással érkezett haza, hogy az összes brit olyan, mint akikkel Cheltenhamben találkozott: udvariasak, érdekli őket Németország, és képtelenek a tisztességtelen játékra. Hamarosan csúnya meglepetésben lesz része.

Még meg sem érkeztek az első foglyok, amikor Eggers két nagy hátulütőt is felfedezett azon az terven, hogy a Wehrmacht szökésbiztos szuperbörtönt hoz itt létre kezelhetetlen hadifoglyok számára. Az első maga az épületben rejlett: szó se róla, félelmetesnek elég félelmetes volt, de középkori elrendezésének hihetetlen bonyolultsága rendkívüli módon megnehezítette biztonságossá tételét. „Áthatolhatatlan erőd volt – írta Eggers –, de foglyok tartására valószínűleg keresve se találhattak volna alkalmatlanabb helyet.” A második gond lakói természetéből következett: csupa deutschfeindlich, „a legrosszabb fajtából, hírhedten békétlenek”, fogalmazott Eggers. A bajkeverők eltávolítása megkönnyítheti a többi fogolytábor működtetését, de az iskolaigazgató Eggers tökéletesen tisztában volt vele, hogy ha összegyűjtik a legrakoncátlanabb fiúkat egyetlen osztályba, akkor a vagányságuk összeadódik, egymást heccelik, és máris fenekestül felfordul az osztály.

Minden iskolának és börtönnek szüksége van egy szabályzatra, és Eggersnek ez a hadifoglyokra vonatkozó genfi egyezmény volt, amelyet 1929-ben írt alá harminchét ország, köztük Németország. Ez az egyezmény rögzítette a hadifoglyok ellátásával, elszállásolásával és fenyítésével kapcsolatos előírásokat. A fogva tartás körülményeinek ellenőrzését egy semleges hatalom vállalta magára, kezdetben az Egyesült Államok, azután Svájc. Az egyezmény értelmében a fogságba esett tisztek bizonyos privilégiumokat élveztek, például „jogosultak a rangjukat megillető bánásmódra”. A „legénységi állományú” foglyoktól eltérően, akiket Stammlagerekben, röviden Stalagokban tartottak, a második világháború folyamán fogságba esett tiszteket nem lehetett arra kényszeríteni, hogy birodalmi érdekekért dolgozzanak. A rangidős közülük közvetítő szerepet töltött be a táborvezetés és a foglyok közt. Colditz lakói elveszítették ugyan a szabadságukat, de tisztában voltak törvényes jogaikkal, ahogy a németek is. A paramilitáris SS a nemzetközi jogot semmibe véve, embertelen eszközökkel tartotta fenn a fegyelmet a koncentrációs táborokban, de a hadsereg kezelésében lévő hadifogolytáborokban a legtöbb német főtiszt becsületbeli ügynek tekintette, hogy tartsa magát az egyezmény betűjéhez, és személyes sértésnek vette már a feltételezést is, hogy nem így járnának el. Az egyre kegyetlenebb háború közepette a német hadsereg őrkatonái még ragaszkodtak a szabályokhoz. „Nem mentek át kicsinyes zsarnokoskodásba – írta az egyik brit fogoly –, hanem megtettek minden óvintézkedést a szökések megakadályozására, és aztán olyan úriember módjára álltak hozzánk, aki tudja, mi a becsület, és meg tudja őrizni úri méltóságát.”

Amikor először nézett körül az udvaron, Pat Reid úgy érezte, „valami kísérteties romok” veszik körül, és ami azt illeti, ahogy a szeme hozzászokott a félhomályhoz, ijesztően sápadt arcok tünedeztek fel odafenn az ablakokban. Egy 140 fős lengyel tiszti különítmény érkezett egy hete, ők kezdtek az új foglyok üdvözlésébe komótosan szárnyaló kántálással: „Anglicy, Anglicy…”

A lengyelek különleges helyzetben voltak mint hadifoglyok. A németek mintegy 420 ezer lengyel katonát ejtettek foglyul 1939-ben, és az országuk fel lett trancsírozva Németország és a Szovjetunió közt. Német szemmel őket nem védte a genfi egyezmény.

– Lengyelország már nem létezik – közölték a Colditzba érkező lengyel tisztekkel. – Csak a Führerünk nagylelkűségének köszönhetik, hogy egyelőre részesülhetnek a többi hadviselő állam hadifoglyainak adományozott előjogokból. Legyenek hálásak érte!

A lengyelek nem éreztek hálát. A legtöbbjük zsigerből gyűlölte a németeket, amit nem is nagyon palástoltak. A lengyel tiszti különítmény vezetője Tadeusz Piskor tábornok volt, akit azért küldtek Colditzba, mert nem volt hajlandó kezet fogni egy táborparancsnokkal. „A lengyelekből csak úgy sütött felénk a gyűlölet”, írta Eggers.

Reidet és öt társát a szűk lépcsőházon keresztül felkísérték egy padlásszobába, ahol három kanadai repülőtiszt lakott. Őket még áprilisban lőtték le Németország felett, és bár sikerült megszökniük a táborukból, nem jutottak messzire, és egy alapos verés után Colditzban kötöttek ki.

A britek nagyban rendezkedtek új szálláshelyükön, amikor kaparászás hallatszott az ajtó felől, amely váratlanul kitárult, és négy lengyel tiszt jelent meg széles mosollyal és jókora söröspalackokkal. Egy hét se kellett hozzá, és a lengyelek rájöttek, hogy a vár belső ajtajain a régi zárakat könnyűszerrel ki lehet nyitni „két gombbehúzóra hasonlító eszközzel”. A kis társaság helyet foglalt, és tört angolsággal, francia és német keverék szavakkal megtűzdelve belekezdett egy maradandó angol–lengyel colditzi szövetség alapító ünnepségébe. Elalvás közben keskeny fapriccse szalmazsákján Reid azon tűnődött, hogy a lengyeleknek legalább öt zárat kellett kinyitniuk, mire elérkeztek az udvar túloldalán lévő körletükből a brit szálláshelyre: „Ha zárt ajtókon keresztül eljutottak A pontból B-be, akkor ez nekünk is menni fog.”

Az első néhány hét Colditzban a „furcsa háborúra” emlékeztetett, a közvetlenül a hadiállapot hivatalos bejelentését követő feszült tétlenség időszakára, amikor a különböző nemzetek, itt az őrök és a foglyok, visszafogottan méricskélték egymást és új közös otthonukat. Némely korábbi táborukhoz képest a vár szinte komfortosnak tűnt a hámló vakolat és a mindent átható penészszag ellenére. Egy új lakó kifejezetten úgy érezte, hogy „valamiféle klubba” került. A brit és kanadai részleg a keleti szárnyba költözött állandó szálláshelyére, ahol vízöblítéses vécé, zuhanyozó, akadozó meleg víz, villanyvilágítás, kályha és egy hosszú terem állt a rendelkezésükre, mely utóbbit étkezdének és társalgónak használták. Nappal körbesétálhatták az udvart, de a hatalmas várkastély többi része szigorúan tiltva maradt. Az udvarban működő német konyhából kikerült menü korántsem volt étvágygerjesztő – makkból pörkölt pótkávé, híg levesféle és fekete kenyér –, de meg lehetett enni. A tiszti rangú hadifoglyoknak elvileg illetmény járt „lágerpénz” formájában, amelyet a börtönboltban vagy kantinban cigarettára, borotvapengére, takaróra és – legalábbis kezdetben – gyenge sörre költhettek. Napjában háromszor Appellre, vagyis létszámellenőrzésre sorakoztak az udvaron: a nemzetek szerint sorba rendeződött foglyokat megszámolták, majd gondosan újraszámolták, nekik szegezték a kérdést, van-e bárkinek mondanivalója, majd oszolj!-t vezényeltek. Az első létszámellenőrzést reggel 8-kor tartották, az utolsót este 9-kor, röviddel villanyoltás előtt, aztán a lépcsőházakat lezárták, és az udvart elreteszelték. A kétszáz fős német őrcsapat számbeli fölényben volt a foglyokhoz mérten, de az első hetekben a fogvatartottak száma folyamatosan nőtt az újabb brit és lengyel tisztekkel, néhány belgával és az egyre sokasodó franciákkal. Minden nemzet külön szálláshelyet kapott.

A különböző nációjú hadifoglyokat a németek eleinte erőszakkal szétválasztották, de aztán hamarosan rájöttek, hogy ez lehetetlen lesz, úgyhogy a rabok napközben elvegyültek az udvaron és titokban éjjel a körletekben. Sokaknak ez volt ez első alkalom, hogy más népekkel és kultúrákkal folyamatosan érintkezhessenek. A nemzetek közti rivalizálások állandósultak, de néhányan kissé meglepetten fedezték fel, hogy milyen sok közös van bennük. „A lengyelek és a franciák remek fickók – figyelte meg egy brit bentlakó. – Fogolynak egytől egyig nehéz esetek, de cellatársnak kívánni se lehetne jobbat.”

A lengyelországi és nyugat-európai villámháborús sikerek nem várt probléma elé állították a német hadigépezetet: seregnyi hadifoglyot kellett elszállásolni, etetni és – a „legénységi állományúak” esetében – munkába állítani a hitleri Harmadik Birodalom szolgálatában. Több mint 1,8 millió francia esett fogságba a franciaországi hadműveletekben 1940. május–júniusában – mintegy 10 százaléka az ország teljes felnőtt férfilakosságának. A dunkerque-i mentőművelet hazaszállított ugyan a La Manche csatornán keresztül 300 ezer katonát a sarokba szorított Brit Expedíciós Haderőből, de minden hét megmenekültre egy ott rekedt hadifogoly jutott. További ezrek estek fogságba júniusban, amikor az angol–francia haderő letette a fegyvert Saint-Valerynál. 1940 végéig nagyjából 2000 brit tisztet és legalább 39 ezer legénységi állományút „vontak ki a forgalomból”, köztük jelentős számban olyanokat, akik a Brit Nemzetközösség országaiból, Kanadából, Ausztráliából, Új-Zélandról és Dél-Afrikából jöttek. A háború előrehaladtával mind újabbak és újabbak csatlakoztak hozzájuk, csatában lelőtt vagy más módon elfogott foglyok.

Az első colditzi foglyok az országok hivatásos katonai elitjéből kerültek ki, Sandhurst és az École spéciale militaire de Saint-Cyr frissen végzettjeiből, illetve az első világháború veteránjaiból. 1939-ben, háborús mozgósításukkor gyors győzelemmel kecsegtették őket. Egyikük se számolt komolyan azzal a lehetőséggel, hogy fogságba eshetnek, arról nem is beszélve, hogy Németországba hurcolhatják őket, és egy zordon erődbe zárják meghatározatlan ideig. Készek voltak életüket áldozni a királyért és a hazáért, de a szabadságuk kockára tételéről és elvesztéséről nem volt szó, és a legtöbbjüket teljesen felkészületlenül érte a fogság.

1940 karácsonya bizarr, furcsán békés időszak volt. A külvilágtól elzárt foglyok semmit nem tudtak a háború alakulásáról. Nem jött levél otthonról, se parancs a főhadiszállástól. Egyfajta jövőtlenség uralkodott. A középkori falak közt rekedt foglyok azzal szembesültek, hogy az időérzékelésük megváltozott. A háború véget érhet akár holnap. Vagy soha. Évekig lehetnek itt. Itt öregednek meg. Vagy itt halnak meg. Az adrenalin tüzelte harc, a fogságba esés traumája és a más táborokból ideszállítás bizonytalanságérzete után Colditz egy elkülönült, szinte szürreális helynek tűnt, „magasan a város felett lebegő, mesebeli várkastélynak”. Az optimisták az jósolták, hogy hamarosan kiszabadulnak; a nyughatatlanoknak nem fűlt a foguk a ki tudja, meddig tartó várakozáshoz; a realisták hosszú távra rendezkedtek be. A nyirkos folyosókat „dohszagú rothadás levegője lengte be”. Éjjelente hallani lehetett, ahogy patkányok rohangálnak a tetőtérben. A vár nagy része üresen, lelakatolva állt, legfeljebb hajdani lakóik szellemei lakták. „A falak úgy néztek ki, mintha himlőtől volnának ragyavertek.” De tiszta éjszakákon, amikor a hófödte táj belesimult a messzeségbe, és kongó-bongó harangszó hallatszott fel odalentről, a völgyből, Colditz derűsnek, szinte szépnek hatott.

A lengyelek karácsonyi ebédfélét rögtönöztek, és bábelőadáson színre vitték a Hófehérke és a hét törpét, amely a hagyományos mesétől eltérően a lengyel nemzet dicsőséges feltámasztásával és a nemzeti himnusz szenvedélyes előadásával végződött. A németek bort és sört osztogattak a foglyoknak. Eggers örömmel tapasztalta, hogy a karácsonyi porciójában helyet kapott fél kiló igazi szemes kávé, „évekig az utolsó, ami a szemem elé került”, jegyezte fel később.

Miközben karácsonyi kávéját kortyolgatta, Eggers főhadnagy megírta a maga jelentését, mintha csak a diákfelhozatalt becsülné fel az új iskolaév kezdetén: „A lengyel tisztek hangulata a csúcson volt az 1940-es év végén, jóllehet már több mint tizenöt hónapja voltak a markunkban. A franciák még nem tették túl magukat a vereség utáni komorságukon. A britek beásták magukat.”

Igazából az foglalkoztatta őket, hogyan áshatnák ki magukat.

1941

2.

Le Ray szökése

Pat Reid szentül hitte, hogy a szökés a hadifogolytáborokból „minden katonatiszt szent kötelessége”. Ezt olyan szenvedélyesen hitte, hogy megvetette azokat, akik nem osztoztak ebben a meggyőződésében. De tévedett.

Valójában semmi ilyen kötelezettség nem hárult azokra, akiket elfogtak. Colditz legtöbb lakója azért volt ott, mert már megkísérelte a szökést valahol máshol, és így, érthető módon, sokan azzal az határozott szándékkal érkeztek, hogy megint megpróbálnak kijutni. Egyeseknek a szökés megszállottsággá vált, szinte másról se tudtak beszélni. De nem mindenkinek forgott a szökés körül a világ. Néhányan elfogadták, hogy fogságban várják ki a háború végét, „vegetálva, mint egy szobanövény”, ahogy egy eltökélt szökni akaró elítélően fogalmazott. Bizonyos esetekben egyes tisztek ünnepélyesen a szavukat adták, hogy nem kísérleteznek szökéssel, és ígéretük fejében szerszámokat kölcsönözhettek, mondjuk, színpadépítésre. A segédszolgálatos tisztek, például az egészségügyisek és lelkészek, alkalmanként engedélyt kaptak rá, hogy őrök kíséretében sétát tegyenek a vár körül, azzal a szigorú feltétellel, hogy ezt az előjogukat nem hagyják veszni azzal, hogy megpróbálnak elszaladni. Egyszer sem fordult elő, hogy egy fogoly a tiszti becsületszavát adta, aztán megszegte ígéretét.

A szökés nemcsak nehéz volt, hanem veszélyes is. A genfi egyezmény értelmében a szökésen ért hadifogoly maximum egy hónap magánzárkával volt büntethető. De nem minden német tiszt tartotta magát olyan akkurátusan a szabályokhoz, mint Eggers. Az őröknél fegyver volt, amelyet nem haboztak használni, és annak eldöntése, hogy alkalmazzanak-e erőszakot, gyakran az adott tiszt vagy őr megítélésén és belátásán múlt. Ha valakit a táboron kívül civil ruhában – vagy ami még rosszabb, német egyenruhában – értek, az azzal a kockázattal járt, hogy agyonlövik mint kémet. Ha egy szökevényt a Wehrmacht hatóságának adtak át, rendszerint visszakerült Colditzba egy időre magánzárkába. De ha a Gestapo vagy az SS kezére került, a sorsa jóval bizonytalanabbra fordult: megkínozhatták, koncentrációs táborba vihették, akár helyben főbe is lőhették. Ahogy a német nagyvárosok elleni szövetséges bombázások fokozódtak, a felbőszült civilek egyre nagyobb hajlandóságot mutattak arra, hogy sommás büntetéseket osztogassanak az újra elfogott hadifoglyoknak.

A foglyok egy osztálya sosem szökött meg Colditzból, és nem is bátorították rá: ez volt az alsóbb osztály.

Colditz társadalmát egy széles és szinte áthidalhatatlan szakadék szelte ketté. Colditz az elfogott katonatisztek tábora volt, de változó számban magában foglalt tisztiszolgákat is, egyszerű legénységi állományú hadifoglyokat, akiket a németek alantas feladatokra és munkákra alkalmaztak a magasabb rangú tisztjeik számára: főzés, rendrakás, takarítás, csizmapucolás stb. 1940 karácsonyán Colditzban tizenhét brit tisztet és nyolc tisztiszolgát őriztek: ez az arány nagyjából állandó maradt végig a háború folyamán. A főtiszteknek saját tisztiszolgájuk vagy pucerjuk volt, az alacsonyabb rangúak egyen osztoztak, általában minden ebédlőhöz tartozott egy. Néhányat más táborokból hoztak át, és aztán fél év múlva lecserélték. Páran végig Colditzban maradtak. Ugyanabban az ellátmányban részesültek, mint a tisztek, beleértve a vöröskeresztes csomagokat, de más körletben volt a szállásuk.

A pucereket nem vonták be a szökési kísérletekbe, és nem is várták el tőlük, hogy segédkezzenek bennük (bár egyesek megtették). Hetente egyszer őrizet alatt sétára vitték őket a vár környékén. Egy sem próbálkozott szökéssel, és jó okkal. Az újra elfogott tiszt rendszerint sértetlenül visszakerült a várba, de az egyszerű katona kénytelen volt elszenvedni a legdrákóibb büntetést: „Ha egy tisztiszolgát elkaptak, vele nem úgy bántak, mint a tisztekkel – mondta egy pucer. – Jó eséllyel főbe lőtték.” A katonai ranglétra legalján álló közlegényektől megkövetelték, hogy gondolkodás nélkül ugyanúgy engedelmeskedjenek a németektől kapott parancsoknak, mintha a saját tisztjeiktől kapták volna. A pucerek teljesen elkülönítve étkeztek, háltak és éltek. A tisztekhez képest kevésbé tanult tisztiszolgák nem írtak visszaemlékezéseket a háború után, ezért az ő élményeik szinte teljesen hiányoznak Colditz tágabb történetéből.

Manapság furának és igazságtalannak tűnik, hogy az egyik hadifogolynak szolgálnia kellett a másikat; hogy rang- és osztálykülönbség alapján az egyiknek szabad volt szöknie, a másiknak tilos. De a genfi egyezmény értelmében minden fogságba esett tisztnek jogában állt ugyanúgy tisztiszolgát tartania, mintha szabad volna. Az akkori idők szigorúan sávos katonai hierarchiájában egy tiszt többet ért, mint egy közlegény, és ezért hasznosabb a háborús törekvés szempontjából, ha sikerül megszöknie és visszatérnie Nagy-Britanniába. Egy tiszt nem dolgozhatott, a közkatonától viszont elvárták; következésképpen az egyik szolgálta a másikat.

Kezdetben a legtöbb tisztiszolga összetehette a kezét, hogy Colditzba került, ahol a munka nem volt túl fárasztó, és az élelmezés jobb, mint más táborokban. Egy tiszti derékszíj csatját fényesítgetni határozottabban kívánatosabb volt a kényszermunkánál. „A rézbányák után Colditz kész vakáció volt”, állapította meg egy tisztiszolga.

Colditz első brit rangidős tisztjét megtévesztő módon Guy Germannek hívták. German alezredes a norvégiai hadjárat alatt esett fogságba, és náci propagandaújságok nyilvános elégetéséért vitték Colditzba. A pucere, Sidney Goldman (becenevén Solly) vele ment. Reid jellemzése szerint az East End-i zsidó Goldman esze „vágott, mint a borotva”. Eggers a „pucerek ászának” nevezte, mert jóllehet pimasz és vicces volt, nem feledkezett meg az engedelmességről. „Solly Goldman mindennapos látvány volt, ahogy kora reggel egy bögre gőzölgő pótkávéval a kezében szedi a lábát a kockaköves udvaron a tiszti körlet felé.” German alezredes a polgári életben gazdálkodó volt, a modora nyers, a szókincse keresetlen. Amikor az új brit rangidős tiszttel közölték, hogy a brit foglyoknak csinosabban kell megjelenniük a létszámellenőrzéseken, German kifakadt: „Nyasgem, akinek nem tetszik!” Puceréhez, Goldmanhez az elmondások szerint „szeretetteljesen ragaszkodott”, de kétség nem férhetett hozzá, hogy kinek hol a helye a börtön rangsorában.

Colditz mítosza szerint az összes fogoly egész idő alatt elvi megfontolásból, az együttműködés átfogó szellemében igyekezett szökni, miközben a szadista és ostoba német őrök megpróbálták megállítani őket. A valóság bonyolultabb volt. Sok fogoly valóban szökni próbált, de rengeteg nem; vagy azért, mert nem várták el tőlük mint tisztiszolgáktól, vagy azért, mert nem akartak. A kivételektől eltekintve a német őrök többsége nem volt kegyetlen, és néhányan, mint Eggers, még csak náci sem. A tisztesség megvolt mindkét oldalon.

A német katonai gondolkodást a végletek uralták: totális háború, totális győzelem… és totálisan szökésbiztos fogolytábor. A genfi egyezmény értelmében a hatóságok különleges intézkedéseket foganatosíthattak a kiemelten problémás foglyok megfékezésére. Pat Reid felsorolta őket: „Több létszámellenőrzés, több körletvizsgálat, több őr, kevesebb tornatér, kevesebb magánélet, kevesebb privilégium…” Colditzban a foglyokat kezdettől fogva nemcsak szigorúan őrizték, hanem huszonnégy órás felügyelet alatt is tartották. Egy szökni készülő fogolynak először ki kellett jutnia a két méter vastag és huszonhét méter magas falakkal körbezárt belső udvarból, ahol rács volt minden ablakon; ahhoz, hogy arra távozzon, amerről bejött, át a főkapun, át kellett vágnia a német kaszárnyaudvaron; nyugatra a völgyben ott feküdt Colditz városka, vasútállomása tantaluszi kínokat keltve szinte karnyújtásnyira látszott; keletre húzódott a park, mögötte hívogató erdővel. De a kijutáshoz a menekülőnek át kellett vergődnie a szögesdrót akadályoktól hemzsegő teraszos lejtőn, vagy lemásznia az erődöt három oldalról övező sziklameredélyen. Miután maga mögött hagyta a vár közvetlen környékét, az eddigieknél is nagyobb akadályokkal szembesült: Colditz helyőrségi város volt, és hatezer polgári lakosa felkészült a szökési esetek kezelésére. Amint egy szökésre fény derült, a várparancsnok az „Egérfogó” kódszó kiküldésével riadóztatta a vasútállomásokat és a rendőrőrsöket 40 kilométeres körzetben; néhány órán belül minden vasúti munkás, kávézói alkalmazott, erdész és rendőr résen volt. Még a Hitlerjugendet, a náci párt ifjúsági szervezetét is mozgósították levadászni a szökevényeket. Keresőcsapatok tették tűvé az erdőket és a mezőket gyalogosan és kerékpáron, és őrség állt minden útkereszteződésben. Ha a szökevénynek sikerült elérnie a határt, akkor egy olyan szigorú háborús határellenőrzés várt rá, amire a történelemben még nem volt példa. Németországból kijutni sokkal nehezebb volt, mint Colditzból.

Megnehezíti a szökést, ha az ember éhezik. Az üres gyomor megtölti a tudatot, olykor a rögeszmésségig, másra se tud gondolni, mint hogy honnan szerezzen ennivalót. Colditzban nem éheztették a foglyokat, de a rabkonyháról kiporciózott lötty kalóriatartalma messze alatta maradt annak, ami szükséges ahhoz, hogy megőrizzék az egészségüket és aktivitásukat.

A közhangulat első nagy megtáltosodását nem egy sikeres szökés idézte elő, hanem tizenöt, egyenként ötkilós kartondoboz. Ez az élelmiszer-szállítmány 1940 karácsony másnapján érkezett Colditzba, bevezetőjeként annak a nagy ellátmányhullámnak, amely majd kiegészíti a gyenge börtönkosztot, és testi-lelki erőt ad a foglyoknak a háború hátralévő idejének legnagyobb részében. Az előző hónapok ínsége után ezek a csomagok mennyei mannaként hatottak. Valójában a Svájcban székelő Nemzetközi Vöröskereszttől érkeztek, és teát, kakaót, húskonzervet, vajat, pácolt tojást, melaszt és cigarettát tartalmaztak. A német tábori konyha silány porcióin tengődő, a külvilágtól hónapok óta elvágott foglyoknak ez volt az első kézzelfogható, ehető bizonyítéka annak, hogy nincsenek elfelejtve. Németország-szerte a fogolytáborokban ezeknek az első vöröskeresztes csomagoknak az érkezése olyan megindító pillanatot jelentett, amelynek az emléke örökre velük maradt, „ahogy előbukkant az egyik kincs a másik után, örömmámorba, dédelgetésbe és ízlelgetésbe fúlva”. A szállítmányok először kiszámíthatatlanok voltak, és a tartalmukat hónapokon át úgy kellett kikönyörögni. De 1941 tavaszától az átadások rendszeressé váltak, néha hetente jött csomag. Az így kapott angol cigaretta nagy változást jelentett a tüdőgyilkos német vagy lengyel márkákhoz képest: „Rágyújtottam egyre, és szinte eszemet vesztettem a színtiszta élvezettől”, jegyezte fel az egyik nagy dohányos. Idővel a Vöröskereszt alapvető gyógyszereket és ruhaneműket is küldött. A foglyok emellett elkezdtek leveleket is kapni otthonról a barátoktól és a családtól. Ezeket gondosan átvizsgálták, mielőtt átadták a címzetteknek a csomagirodán. Szabad volt válaszolni is havonta négy levelezőlap és két levél erejéig. Egy postai küldemény átfutása hat hétnél nem vett több időt igénybe.

Ez egy barbár háború volt, de a hadifoglyokhoz mindkét oldalon eljuttatott élelmiszercsomagok, levelek, könyvek, sportfelszerelések, gyógyszer és ruházat a civilizált viselkedés olyan fárosza volt a vérontás közepette, amit nem méltányolunk eléggé, holott felbecsülhetetlen értéket jelentett. A Vöröskereszt csomagjai nélkül sokkal több hadifogoly halt volna meg Németországban, és a hatásuk azonnali volt: „A rongyos és éhes gárda képéről eltűnt a kivert kutyák fancsalisága… valósággal kikerekedtek.”

Az odakintről jövő értékes szállítmányok egyszersmind lehetőséget biztosítottak készletfelhalmozásra, spekulációra és kereskedésre: valaki, mondjuk, elcserélhette a teafölöslegét egy rabtársa tejkonzervkészletére. A cigaretta fizetőeszközzé vált, az őrök készen álltak igazi pénzt adni érte, ami létfontosságú volt bármilyen németországi szökési kísérlethez. A börtönőrökre súlyos büntetés várt, ha rajtakapták őket, hogy foglyokkal üzletelnek vagy hagyják megvesztegetni magukat, de még a leglelkiismeretesebb őrt is le lehetett kenyerezni fél kiló csokoládéval és száz cigarettával.

A tavasz folyamán folyamatosan jöttek az újonnan érkezők: további brit tisztek és pucereik (köztük German alezredes és tisztiszolgája, Solly Goldman), több tucat lengyel, két jugoszláv repülős, akik önként jelentkeztek a Brit Királyi Légierőbe, és aztán lelőtték őket Franciaország felett, maroknyi belga és több mint kétszáz francia. Többen szökni próbáltak más táborokból, de a francia tisztek közül húsznak fogalma se volt, miért hozták őket Colditzba, és ezért Les Innocents-nak, Ártatlanoknak nevezték magukat. A belgák közül kettőt deutschfeindlichnek minősítettek, mert megsütöttek és megettek egy macskát az előző táborukban, és úgy fogalmaztak róla, hogy „finom volt, szakasztott olyan, mint egy nyúl”. A francia különítményben mintegy hatvan tiszt zsidó vallásúnak mondta magát.

„Ez Európa volt kicsiben”, mondta egy bentlakó, és ahogy Európa, a börtönnépesség is névleg egységes volt, de érezhető belső megosztottságtól és faji feszültségektől terhes. A franciákat bántotta, hogy a lengyelek jobban kijönnek a britekkel; a lengyelek úgy érezték, hogy a franciák nem szálltak szembe kellően a német invázióval; a belgákat bosszantotta, hogy többé-kevésbé franciáknak nézik őket; a britek egyrészt felnéztek a franciákra, másrészt kerülték őket, mert híre járta, milyen sokan felesküdtek a Vichy-bábkormányra a nem megszállt Franciaországban. Egy fogoly „a francia kíváncsiságnak a brit renyhe egykedvűséggel való törvényszerű összeütközésére” vezette vissza ezt az angol–francia feszültséget. A jugoszlávokat mindenki szerette. Erős barátságok szövődtek különböző nemzetek fiai közt – és sokan nyelvtanulás céljából álltak párba –, de a klisék elkerülhetetlenül visszarendeződésekhez vezettek. Ahogy napjainkban is, a különböző európai nemzetek harmóniában éltek és dolgoztak – kivéve amikor nem.

Az új brit érkezők közt volt három lelkész, az egyikük metodista pap, Joseph Ellison Platt, aki Dunkerque közelében esett fogságba. „Jock” Platt atya naplót vezetett Colditzban töltött idejéről, részletesen beszámolt a börtön mindennapi életéről, de mellékelt egy kiterjedt szentbeszédet is, mert Platt az a sziklaszilárd hitű keresztény volt, aki vastag szarukeretes szemüvegén át szigorúan meredt a világra, és erkölcsi feddnivalót talált mindenben, ahová csak nézett. A hagyományos keresztény értékeket valló Plattot „sugárzó meggyőződés és bizakodás” vezérelte, melyet „nem törhetett meg semmi”. Ez udvarias keresztény megfogalmazása volt annak, hogy tökéletesen hitt a saját feddhetetlenségében, és sohasem habozott rendre utasítani mindenkit, aki nem értett vele egyet. Nem lett volna szabad Colditzban lennie. Előző fogolytáborában rejtélyes fémeszközt találtak a szekrényében, amelyről feltételezték, hogy szökési célokat szolgál, úgyhogy összecsomagoltatták és útnak indították Colditzba. Az eszköz valójában egy darab drót volt, amellyel a régi bőröndjének a fedelét szokta felpattintani. A lelkésznek nem állt szándékában megszökni: foglyokból álló nyája volt, és eltökélte, hogy bármilyen megpróbáltatás várjon is rájuk, nem fognak letérni az egyenes útról. Ha egy bentlakásos iskolához hasonlítjuk Colditzot, akkor German alezredes volt az élenjáró diák, Reid az iskolaválogatott kapitánya és Platt az iskola káplánja.

A növekvő francia állományhoz tartozott néhány kezelhetetlen egyén, olyanok, akiket túl nagy kihívásnak tartottak ahhoz, hogy egy átlagos táborban őrizzenek. Közülük a legféktelenebb, egyszersmind a legrejtélyesebb Alain Le Ray volt, egy elit francia hegyivadász alakulat, a Chasseurs Alpins hadnagya. Le Ray a franciaországi csatákban sebesült meg és esett fogságba, és egy Odera-torkolathoz közel eső táborba került. Az életben maradási készségekkel megáldott, tapasztalt hegymászó Le Ray a balti-tengeri télbe belevetve magát megszökött, és Franciaország felé vette az irányt: nappal „hósírba” rejtőzött, éjjelente tehervonatokra csimpaszkodott. Már csak száz kilométerre volt a francia határtól, amikor elkapták és Colditzba vitték.

Le Ray megérkezése pillanatától Pat Reid felfigyelt erre a „jóvágású, fekete hajú, kellemes fiatalemberre”, akiben egy olyan belső felfokozottság munkált, ami megkülönböztette a többi franciától. Le Ray szövetkezett egy angol tiszttel, hogy fejlessze nyelvtudását, és készségesen mesélt kalandjairól, de ritkán vett részt a szökésről folytatott beszélgetésekben, annak ellenére, hogy nem rejtette véka alá, ez feltett szándéka. „Egyes később szökést megkísérlők magányos farkasok voltak”, írta Reid, akit ez a titkolózó és félrehúzódó francia egyszerre vonzott és taszított. Reid volt az abszolút csapatjátékos, a kedélyes hátba veregető, aki győzködi a többit, hogy vegyenek részt ebben vagy abban a tervében, amit épp forral. Le Ray pont az ellenkezője volt: ruganyos és fürge, mint a macska, egyáltalán, volt benne valami a macskafélék fegyelmezettségéből és zárkózottságából. Le Ray-nek volt egy terve, és nem állt szándékában elmondani senkinek, legkevésbé a szószátyár Pat Reidnek.

Minthogy Colditz külső körletét annyira gondosan őrizték, a leglogikusabb megoldásnak az látszott, ha megpróbálnak kijutni észrevétlenül a föld alatt. Az alagútásás türelmet, tervezést és munkaerőt igényelt, amiből bőven állt rendelkezésükre. 1941 tavaszára a britek, a lengyelek és a franciák egymástól függetlenül külön-külön alagutakon dolgoztak a tábor különböző pontjain anélkül, hogy szóltak volna róla egymásnak: egy titkos és bejelentetlen versengés folyt Colditz alatt a földben.

A francia alagútásó csapat, köztük Le Ray-vel, behatolt az udvar északnyugati sarkában álló óratoronyba; február elejére ástak egy háromméteres járatot a pincébe, ahonnan nekiálltak egy függőleges alagút vájásának fel a szabadba. Az ásást fém ágykeretdarabokkal csendben, éjjelente, váltott műszakban végezték, és a kitermelt földet a tetőtérben terítették szét. A lengyelek ezalatt titokban az udvar másik oldalán dolgoztak a maguk alagútján, amellyel a vár csatornarendszerére kívántak rácsatlakozni.

Hasonló gondolatra jutott Pat Reid. „Vonzottak a csatornák”, írta. A földszinti kantinban, ahol a foglyok sorba álltak, hogy megvásárolhassanak maguknak pár dolgot, volt egy csatornafedél. Egy délután, miközben elvonták a szolgálatban lévő német őrmester figyelmét, Reid és egy tiszttársa félrehúzta a csatornafedelet, és gyors felderítést hajtottak végre: a csatorna az egyik irányban visszavezetett az udvarra, és egy újabb csatornanyílásba torkollt, de keleti irányban vagy öt és fél méter hosszan a külső fal felé kanyarodott, ahol kőfal állta az útját. Azon túl egy háromszög alakú gyep terült el, külső oldalán kőkorláttal, és egy tízméteres lejtő a parkba vezető út felé. A lengyel példát követve a britek is készítettek egy kulcsot, amely nyitotta a régimódi zárat azon az ajtón, amely az udvarra nyílt a körletük lépcsőházából. Ha be tudnak jutni a kantinba észrevétlenül, okoskodott Reid, alkalmasint át tudják ásni magukat a csatornát lezáró kőfalon, csinálnak egy vízszintes járatot a kis gyep alatt, és aztán függőlegesen áttörnek rajta. Ezután lepedők segítségével leereszkednek a mellvéden, ellopakodnak a német szálláskörlet mellett, átmásznak a három és fél méter magas parkfalon, és beveszik magukat az erdőbe. Ha az alagút nyílását álcázni tudják fűvel fedett fa csapóajtóval, a kijárat észrevétlen maradhat az első szökés után, és így újra használható lesz. Ha egy alagútásó csapat éjjel be tud surranni a kantinba, és bezárják maguk mögött az ajtót, hajnalig zavartalanul áshatnak. Tétlen embernek az ördög talál munkát, tartja a mondás, de Platt atya úgy döntött, hogy Reid alagútja olyan üdvös tevékenység, amely érdemes az áldására: „Két-három hónapig munkát ad nekik éjjelenként két-három órán át villanyoltás után.”

Miközben a kantin őrének elvonták a figyelmét, „kölcsönvették” a kulcsát az asztalfiókból, szappanba nyomva mintát vettek róla, aztán visszatették. Néhány nap múlva elkészült a másolat egy vas ágylábból. Figyelők lesték az emeleti ablakokból, ahogy röviddel éjfél után négy ember kilép a brit lépcsőházból, észrevétlenül megtesz tíz métert a sötét udvaron, és besurran a kantinba. Egy hét éjszakai kőfejtésbe került áttörni a méternyi vastag falat a szennyvízcsatorna végében. Mögötte ragacsos, sárga agyagtalaj húzódott.

Aztán csaknem bekövetkezett a baj, bizonyságául, hogy az egyik szökési kísérlet milyen könnyen megbuktathatja a másikat. Március közepén két lengyel betört a kantinba, nem sejtve, hogy épp egy brit alagút épül a lábuk alatt, és nekiálltak lefűrészelni a rácsot a gyepre néző ablakról. Egy őrszem meghallotta a zajt, és a két lengyelt elkapták. Egy új, nagy méretű reflektort szereltek fel, fénye egyenesen a gyepsávra irányult: innentől fogva a várnak ez a sötét sarka minden éjjel színpadi világításban pompázott.

Alagutat ásni kézi erővel időigényes és kimerítő dolog, nagy adag kitartást követel, ami sok más tulajdonsághoz hasonlóan nem egyenlően oszlott meg a foglyok közt. „Az alagútásás nincs ínyemre – ismerte be Alain Le Ray, a maga útját járó francia. – Kezdtem türelmetlen lenni. Én valami gyorsat akartam, amit egyedül kivitelezhetek.”

Az udvar, ahol nappal a körsétájukat végző foglyok örvénylettek, túl zsúfolt volt ahhoz, hogy komolyabb tornagyakorlatokba kezdjenek. A genfi egyezmény azonban leszögezte, hogy a foglyoknak „lehetőséget kell biztosítani tornagyakorlatok végzésére és a szabadban tartózkodás jótékony hatásainak megragadására”, ezért a németek létesítettek két embermagasságú drótkerítéssel körbezárt pályát a parkban: egy nagyobbat futóknak és sétálóknak, egy kisebb ketrecet pedig labdarúgó- és rögbimeccsekhez. Hetente kétszer-háromszor a tornázni akaró foglyokat (nem mindegyik akart) gyülekeztették az udvaron, gondosan megszámolták, majd úgynevezett „parksétára” vitték őket. A menet elhaladt a parancsnokság előtt, rátért egy kígyóvonalban haladó gyalogútra, átkelt a gyaloghídon, és hamarosan ott is volt a parki tornapályákon. A parkséta „hivatalos dolog volt, egy csipetnyi vészes mellékzöngével”, de a „menet” szó a rendezettség képzetét keltette egy olyan cselekvésre, amely gyakran kaotikusba csapott át, és egyre inkább azzá vált a börtönnépesség gyarapodásával. A foglyokat megszámolták a börtönudvaron, a börtönudvarról kijőve, a parkba érkezéskor és a parkot elhagyva; a rendetlenebb foglyok eközben minden lehetőséget megragadtak, hogy megzavarják ezt a vesződséges szájjártatást. A foglyok sosem öltöztek egyformán, nem rendeződtek alakzatba, és nem voltak hajlandók sort tartani, „a sarkoknál szétszakadoztak, az egyeneseken elmaradoztak, a kapunál lökdösődtek, mutogattak, hátrakiabáltak, előrekiabáltak, elejtettek dolgokat”. Az egész folyamat sértette Eggers rendérzékét, és esélyt adott Le Ray-nek.

A parkba vezető út végében állt egy teraszos háznak nevezett, roskadozó épület, amelyben építőanyagot szoktak tárolni. Nem sokkal húsvét előtt egy parksétán Le Ray észrevette, hogy az ajtó résnyire nyitva maradt. Csak két tiszttársát avatta be, mire készül, és összeszedte menekülőszettjét: egy rend civil ruhát, a német vasúthálózat térképét és annyi birodalmi márkát, amennyit cigarettacserével szerezni tudott egy őrtől.

Nagypénteken Le Ray nagykabátot vett fel a házilag gyártott civil ruhára, és csatlakozott a parkba igyekvő tömeghez, hogy megnézzen egy futballmeccset. Visszaúton, ahogy megkerülték a teraszos ház sarkát, Le Ray-ről a mögötte haladó lerántotta és magára kanyarította a nagykabátot, ő pedig felszaladt a töltésen, és besurrant az ajtón. Lihegve feküdt, várta az üldözés hangjait, de csend volt. „Se kiáltás, se lábdobogás, se kutyaugatás.” A várba visszatérve a két beavatott verekedést színlelt; a zűrzavarban a németek elrontották a számolást, és a hiány észrevétlen maradt. Ahogy leszállt az éj, Le Ray végigszaladt az úton a külső fal felé. A nyílt terepen szörnyen kiszolgáltatottnak érezte magát. „Mint egy nagy szem, az egész park engem bámult.” Le Ray átmászott a falon, és befutott az erdőbe.

Nyolc kilométer gyaloglás után elérkezett Rochlitzba, ahol vonatra szállt a közeli Penigbe, ahonnan a 24 kilométerre délnyugatra eső Zwickauba vonatozott a maradék pénzén. Ott elrejtőzött a legközelebb induló vonat fékezőkocsijában. Huszonnégy órával a szökése után már Nürnbergben volt, ahol a náci párt Hitler hatalomra jutása után hatalmas ünnepi nagygyűléseket tartott. Le Ray egy fillér nélkül vacogott és éhezett a Harmadik Birodalom szívében. Aznap éjjel lesben állt egy sikátorban. Amikor egy magányos férfi közeledett, kiugrott a sötétből, két gyors ökölcsapással leütötte, letépte róla a kabátját, ellopta pénztárcáját, és elszelelt. Beismerte, ez „brutális rablótámadás volt egy polgári személy ellen”, amelyre a „háborús körülmények hozta önvédelem” adott igazolást. Az útonállásos kifosztással ráadásul minden eddiginél magasabb kockázatot vállalt: innentől fogva halálbüntetés várt rá, ha elkapják.

A lopott pénzből vonatjegyet vásárolt Stuttgartba, és aztán egy másikat délre, a svájci határhoz. A hegymászó Le Ray a Keleti-Alpok megmászásával akart átjutni Svájcba, de miután már ötödik napja volt szökésben, az ereje megcsappant. Inkább Singen felé vette az irányt, ahol hosszan ellaposodik a határ. A vasútállomástól a határ felé gyalogolva a sűrű erdőben felfigyelt rá egy német határvadász járőr. Vad hajsza kezdődött, a szökevény végül egy fára felmászva menekült meg üldözői elől. Le Ray tisztában volt vele, hogy mostanra a teljes határőrállomány riadóztatva van, ezért visszament a gottmadingeni vasútállomásra, amely az utolsó németországi megálló volt a vonatok Svájcba érkezése előtt. Az szóba se jöhetett, hogy jegyet vegyen, ezért elrejtőzött a peron végén húzódó bozótban. Begördült a singeni 23:30-as, és megállt mindössze három méterre onnan, ahol Le Ray rejtőzködött. A forgalmista végignézett az elhagyott peronon, a sípjába fújt, és hátat fordított. Abban a pillanatban Le Ray átfutott a mozdony előtt a síneken, felkapaszkodott, és bevackolta magát a két fényszóró közé.

„A masiniszta gőzt adott, és a vonat harsogva nekilódult a friss tavaszi levegőnek”, írta Le Ray, aki a kapcsolóhorgon ült az ütközők közt, a lába centikre lógott a rohanó sínek fölött. Ahogy a vonat egyre gyorsult, a szökött francia elfeledte minden félelmét, a kimerültségét, „remény és büszkeség” öntötte el. „Magunk mögött hagytuk az ellenséges őrállás vörös fényeit, átdübörögtünk a híd alatt és aztán tovább, Svájcba.” Le Ray mindössze negyvenhat napot töltött Colditzban.

Le Ray szökése harsány örömujjongás-hullámot indított el a foglyok közt, és ezzel párhuzamosan szigorítások és vizsgálatok sorozatát a német hatóságok részéről. Itt volt a bizonyítéka annak, hogy az eddig csak elméleti lehetőségként számontartott szökés valós és elérhető cél. Egy francia a megérkezésétől számított hét héten belül meglógott a németek által szökésbiztosra épített börtönből. A parancsnok magából kikelve hordta le tisztjeit:

– Valamennyiünkből hülyét csinált egyetlen fogoly!

Berlin válaszokat várt, és ahogy az önkényuralmi rendszerekben szokás, valakit, aki felelősségre vonható. „Ki a hibás? Megkapta büntetését?” Nyomkövető kutyákat hozattak, hiába. Eggers tévesen arra a következtetésre jutott, hogy a francia alpinista biztos felmászott a tetőre, és leereszkedett a 27 méter hosszú villámhárítón. Utólagosan szögesdróttal fonták körbe a kéményeket, éjjel-nappali őrszolgálatot vezettek be a belső udvaron, és további nagy erejű fényszórókat állítottak fel. Svájc biztonságában Le Ray beszámolt szökéséről a francia konzulnak, aki felvette a kapcsolatot a britekkel, akik továbbították a hírt Londonba: a hadügyminisztérium hadifoglyokkal foglalkozó főosztálya elkezdett nagyobb érdeklődést tanúsítani az Oflag IV-C szigorított tábora iránt.

Le Ray szökése szólóakció volt, amiről sem a felettesei, sem a fogolytársai – kettő kivételével – nem tudtak. Nemcsak magányos farkasok tervezték meg magukban a szökésüket, hanem a különböző nációjúak is, melyek tervei aztán összecsúsztak, ütköztek, és nemegyszer kölcsönösen gyengítették egymást. A különböző alagútásási tervek szinte szó szerint aláásták egymást. Egy éjszaka, amikor a britek az alagútjukon dolgoztak, a németek éjszakai létszámellenőrzést tartottak – ez egyike volt azoknak az új intézkedéseknek, melyeket a parancsnok vezetett be –, és kiderült, hogy négy ember hiányzik. A reggeli Appellre a kantinban ásók megjelentek, és a felbosszantott, értetlen németek a vár alapos átvizsgálásába kezdtek, és rátaláltak az óratorony alatt épülő francia alagútra. A brit alagút, amelyet veszélybe sodort a kantinon át tervezett lengyel szökési kísérlet, március végére már majdnem a pázsit közepéig jutott. Ekkor megint közbeszólt a balszerencse. Két újabb tisztet, ezúttal franciákat értek tetten, ahogy a kantinablakon keresztül próbál a szabadba jutni. Eggers most szimatot fogott. „Mindig is gyanakodtunk arra a kantinra.” A németek leemelték a csatornafedelet, de semmi gyanúsat nem találtak, mert az alagútásók építettek egy álfalat a csatorna innenső végébe sárral habarcsolt törmelékből, amely teljesen igazinak látszott. Eggers lebetonoztatta a csatornafedelet új koszorúval (amelyet a foglyok meglazítottak, mielőtt a beton megköthetett volna), zárat cseréltetett a kantinajtón, és ami a legrosszabb, huszonnégy órás őrséget állíttatott a gyepre az ablak elé, pontosan oda, ahová az alagút kijáratát tervezték. Az alagútásást felfüggesztették.

Az egymást keresztező szökési kísérletek és az egymással vetélkedő alagutak világosan megmutatták, hogy szükség van egy legalább minimális fokú egyeztetésre és együttműködésre. Megalakult egy nemzetközi bizottság, amely lefektetett néhány alapelvet: a szökés megkísérlése előtt az arra vállalkozóknak engedélyt kell kérniük a rangidős tisztjüktől, és minden nemzet rangidős tisztje köteles tájékoztatni a többieket a tudomására jutott tervről. Mint a legtöbb nemzetek összehangolására irányuló kezdeményezés, elvileg ez is jó gondolat volt, de a gyakorlatban nehezen megvalósíthatónak bizonyult. Minden szökés alappillére a rejtettség: a terveket nyilvánvalóan el kellett titkolni a németek elől, de a vetélytársak elől is, akik megpróbálhatják ellopni az ötletet, sőt a lehetséges kémek vagy besúgók elől is, akik megbújhatnak a börtönlakók között. „A legtöbb szökni készülő senkit nem akart beavatni a tervébe, nemegyszer egészen az utolsó pillanatig”, írta Reid. A francia néplélek egyébként is berzenkedett az ilyen egyeztetés ellen. „Mi túl individualisták vagyunk ahhoz, hogy elfogadjunk egy ilyen rendszert – emlékezett vissza az egyik francia tiszt. – Mi az ilyesmit magunk közt csináltuk, és nem szívesen mondtunk el semmit senkinek.” Valahányszor meglebegtettek egy új tervet, a lengyelek, akik mindenki másnál régebb óta raboskodtak a várban, hajlamosak voltak erősködni, hogy erre ők gondoltak elsőnek. De idővel a bizalom és összetartás kötelékei megerősödtek a különböző nemzetek közt, és megnőtt a segítőkészség mások terveinek a támogatására, ha az nem állt az övék útjában. Éppúgy, mint a szövetségesek a kinti háborúban, a foglyok bajtársak voltak, de riválisok is, vetélkedtek egymással, miközben vállvetve csatáztak a közös ellenséggel.

Colditz bensőséges bezártságában az ellenség egyre közvetlenebbé vált. A csatatéren az ellenség arctalan. A börtönben arca, neve és személyisége van. A német parancsnoki ranglétra legfelső fokán maga a parancsnok állt, Max Schmidt alezredes, veterán katona, aki meghozta a szabályokat, és ritkán avatkozott bele a foglyok életébe. Schmidt a helyőrség napi működtetését ráhagyta a beosztottjaira, és polgári életet élt a feleségével a Kommandatúra épületében lévő magánlakosztályában, és csak a hivatalos közlemények kihirdetésére és a büntetések kiosztására jött elő. Eggers leírása szerint „hideg szürke szemű, impozáns alak”, akinek „a hatalma érzékeltetésére a ridegség volt a kellemetlen, de hatásos módszere”.

Eggers közvetlen felettese, a lágervezető főtiszt Paul Priem százados volt, szintén egykori iskolaigazgató, de őt egészen más fából faragták. Priem a kedélyes részegek sorába tartozott, a foglyok szerint „egyedül neki volt humorérzéke a németek közül”, bár a lehető legvaskosabb fajtából. Eggers „végtelenül tunyának” tartotta, de azért kedvelte: „elbűvölő társasági ember, színpompás egyéniség, imád verekedni, imád élni, imád a pohár fenekére nézni…” Sok alkoholistához hasonlón Priem a bratyizásból egy pillanat alatt át tudott váltani gutaütéses dühöngésbe.

Priem „Hitler háborús szekértolója” volt, miközben Eggers és mások a német tiszti étkezdében lenézték a fasizmust, ahogy Schmidt parancsnok is, aki helytelenítette a politikai társalgást, és sohasem tisztelgett náci módra. Ezek a politikai nézetkülönbségek visszaköszöntek a foglyokhoz való eltérő hozzáállásban is: a keményvonalasok azt tartották, hogy a szökési kísérleteket erővel kell megállítani, akár halálos ítélettel, mások igyekeztek jó kapcsolatot ápolni a foglyokkal azon az alapon, hogy ők is ugyanolyan katonák. Az ideológiai törésvonal a német helyőrségen belül, a nácik és a nem fasiszták közt, az erőfitogtatók és az engedékenységre hajlók közt végig megmarad majd a tábor életében. Ahogy Eggers megjegyezte: „Nem voltunk egy összecsiszolt csapat.”

A közkatonai sorból kiemelt német altisztek jelentették a fő kapcsolódási pontot a foglyok és az őrök közt; a rájuk aggatott gúnynevek az idő során állandósultak, és még a tulajdonosaik is tudtak róla. A két törzsőrmestert „Ferenc Jóska” Rothenbergernek és „Mussolini” Gephardnak hívták, ez utóbbi a Ducéhoz hasonlóan kövér és fasiszta volt. Martin Schädlich szakaszvezetőt, a fáradhatatlan kopót a franciák „La Fouine”-nak, Nyestnek nevezték el, a britek pedig „Dixon Hawke”-nak egy abban az időben népszerű detektívregényhősről. A ravasz Schädlich naplója egy másik, többnyire ismeretlen szempontból láttatja Colditzot: a német altiszti világ perspektívájából.

A becenév a bizalmasság jele volt, amely lehetett durva, kedveskedő, gúnyos, találó vagy teljesen önkényes. A foglárok becenévvel illetése csökkentette a hatalmukat, emberibbé és gyakran nevetségessé tette őket. A kollektívan „görénynek” nevezett colditzi őrkatonák olyan gúnyneveket kaptak, mint Nagy seggű, Tré, Dinka, Tésztaképű, Tigris, Csííz, Irokéz, Tökös, Néne és Rohadék.

Eggers volt messze a legfélelmetesebb a német tisztek közül. Jóval azelőtt, hogy a foglyok próbálgatni kezdték a lehetséges kiutakat a várból, ő már azokat a megoldásokat vizsgálta, hogyan tarthatja bent őket, és tette mindezt tudományos megközelítéssel és rendkívüli hatékonysággal. A britek féltek tőle és gyanakvón álltak hozzá, különösen Pat Reid, aki „furfangosnak, hozzáértőnek és kissé behízelgőnek” tartotta. Eggers szeretett esténként betévedni a brit körletekbe, ahol angolul mesélt cheltenhami emlékeiről, de a mosoly álarca mögött árulkodó jelek után szimatolt. Az Eggers iránti ellenszenv kelletlen tisztelettel párosult: „Örök fejfájást okozott nekünk, mert annyira jól tette a dolgát. Azt hitte, ismeri a brit észjárást, és meglehetősen jellemtelen volt e tekintetben” – mondta Kenneth Lockwood, az őslakos „laufeni hatok” egyike. A franciák a „Tartuffe” csúfnevet ragasztották rá a Molière-színmű híresen álszent címszereplője után. Eggers azt hitte, ez a név abból a szokásából ered, hogy „minden ellenérzésemet vagy visszás reakciómat egy meglehetősen erőltetett és bizonytalan vigyor mögé fojtottam”. Csúfnevét bóknak vette.

Az értelmes és fegyelmezett Eggersbe a diákhecceknek való sokéves kitettség birkatürelmet is csepegtetett. Nem sokkal a britek megérkezése után Eggers kihívásnak hangzó megjegyzést tett a rangidős tisztjüknek, Guy Germannek:

– Sosem fogom megszerezni maguknak azt az örömöt, hogy sikerül kihozniuk a sodromból!

Ezt a meggyőződést érte támadás napi szinten az elkövetkező négy évben, amikor irgalmat nem ismerőn bosszantották Eggerst. Ha a szökés volt a versengés legfőbb színtere a táborban, akkor nem sokkal utána következett az azzal való próbálkozás, hogy kiakasszák Eggerst.

Ahogy tavasz végére enyhülni kezdett az idő, Eggers érezte, hogy valamiféle várakozás, szökéseket jövendölő nyugtalanság lesz úrrá a táboron. De Eggers teljes joggal táplálhatott magában büszkeséget is: eddig csak egy fogoly oldott kereket, és számos kísérletet meghiúsítottak. A biztonságot folyamatosan fejlesztették. A foglyok közt akadtak tapasztalt szabadulóművészek, hetente újabbak és újabbak érkeztek más táborokból, Eggers mégis bizakodó volt: „A profiknak abszolút mestertervvel kellett előállniuk ahhoz, hogy túljárjanak az eszünkön.”

3.

Rosszfiúk lágere

Az első brit fogoly a várból kijutását nem szabadulóművészi tehetségének köszönhette, hanem csupáncsak kivételesen kis termetének. Május 10-én egy csapat francia legénységi állományú foglyot hozattak fel a városból rakodómunkára: régi derékaljakat kellett lecipelniük a tetőtérből, és felpakolniuk egy udvaron álló teherautóra. Gyors egyezkedés után a francia munkásokat rábeszélték, hogy tegyék a rakományhoz Peter Allan főhadnagyot is.

Allan egyike volt a „laufeni hatoknak”, akik 1940 novemberében jöttek Pat Reiddel. A skót szoknyája nélkül ritkán mutatkozó, életvidám skót a maga 160 centijével az egyik legkisebb fogoly volt Colditzban, és ebből következően az egyik legszállíthatóbb. Bedugták az egyik derékaljba a rothadó szalma közé, összevarrták, és feltették a platóra, ráhajítva még két szalmazsákot. Menekülőholmijához tartozott egy ötvenmárkás bankjegy, valamint fehér zokni és rövidnadrág, amelyben némiképp emlékeztetett egy Hitlerjugendra.