Monica McCarty

A Bajnok

Monica McCarty

A Bajnok

A Felföld rettegett fiai 10.

A mű eredeti címe

The Striker

Copyright © 2015 by Monica McCarty

First published at Pocket Books,

a Division of Simon and Schuster, Inc.

Hungarian translation © László Zsófia

© General Press Könyvkiadó, 2022

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

LÁSZLÓ ZSÓFIA

A borítót

KISS GERGELY

tervezte

ISBN 978 963 452 625 4

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő KENYÓ ILDIKÓ

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Annelise-nek a hitéért, a bizalmáért és a tündérporért

Köszönetnyilvánítás

Amikor lehetőségem adódott, hogy az általam oly régóta csodált Lauren McKenna szerkesztővel dolgozhassak, tudtam, hogy ezt az alkalmat nem hagyhatom ki. De változtatni soha nem egyszerű. Legalábbis úgy hittem. Csakhogy a Pocket Books dolgozói nem vevők az efféle közhelyekre. Hatalmas köszönettel tartozom minden munkatársuknak, hogy egy sorozat közepén a kiadóváltást ennyire simává, sőt könnyűvé tették számomra.

Legelőször is Laurennek jár a köszönet: nagyon izgalmas, hogy együtt dolgozhatunk, miután éveken át oly sok nagyszerű (és mint kiderült, igaz) dolgot hallottam rólad a közös ismerőseinktől. Mindig feszültséggel jár a szerkesztőváltás, de éleslátó és pontos megjegyzéseid ezt nyomban feloldották. Ez az első közös könyvünk, és remélem, számos követi még a sorban!

Külön köszönet jár Elana Cohennek, aki biztosította, hogy semmi se maradjon ki, és aki volt kedves végigvezetni az új rendszeren. Gyors válaszaid, nagyszerű kapcsolattartó készséged és mindig barátságos hozzáállásod nyomán a dolog üzleti oldala is élményszerűvé vált. Alig várom már a személyes találkozást!

Köszönet a művészeti szerkesztőségnek a szépséges skót látványelemekért – vagyis hát a borítókért –, valamint a műszaki csapatnak (külön vivát a műszaki szerkesztő, Nancy Tonik és az olvasószerkesztő, Faren Bachelis tiszteletére), akik időre elkészítették ezt a könyvet, és akiknek köszönhetően senki sem fogja megtudni, milyen rossz a helyesírásom.

És végül, de nem utolsósorban, köszönet a szakma legnagyszerűbb támogató csapatának, Dave-nek, Reidnek és Maxine-nak. Szeretlek benneteket (az idő java részében).

A felföldi harcosok

Tor „Harcos” MacLeod: klánfőnök és kiváló kardforgató

Erik „Sólyom” MacSorley: tengerjáró és kiváló úszó

Lachlan „Vipera” MacRuairi: a lopakodás, a beszivárgás és a kimenekítés nagy tudója

Arthur „Őrszem” Campbell: felderítő

Gregor „Íjász” MacGregor: mesterlövész és íjász

Magnus „Szent” MacKay: hegyi vezető és fegyverkovács

Kenneth „Jég” Sutherland: robbanóanyagok és sokoldalúság

Eoin „Bajnok” MacLean: a kalózharcmodor kiváló stratégája

Ewen „Vadász” Lamont: felderítő és fejvadász

Robert „Haramia” Boyd: az erő embere és a közelharc nagymestere

és

Helen „Angyal” MacKay (született Sutherland): gyógyító

A szerző előszava

A Felföld rettegett fiai tizenkét kötete az 1305-től 1314-ig, vagyis William Wallace megölésétől egészen a skótoknak a Bannockburnnél aratott korszakos győzelméig terjedő kilenc évet íveli át. Az ilyen hosszú sorozatok megírásának az az egyik nehézsége, hogy a történetekben időrendileg óhatatlanul van átfedés. A Bajnok is ezt példázza. A könyv 1313-ban kezdődik, de gyorsan visszakanyarodik a Wallace halálát követő időkhöz – mielőtt Bruce harcba szállna a koronáért –, hogy az új olvasóknak lehetőségük legyen a korábbi részeket is valamelyest megismerni. Ahogy A Vipera azt beszéli el, mi történt az asszonyokkal, miután Bruce menekülni kényszerült, A Bajnok arról szól, mi történt mindazokkal, akik a másik oldalon álltak A Sólyomban elmesélt támadás során.

Előhang

Az Úr ezerháromszáztizenharmadik esztendejében... Miután közel hét évet háborúzott, Robert the Bruce a szinte biztos vereség elől egy valószínűtlen visszavágással fordított az események menetén, és csaknem teljes királyságát visszafoglalta a vele szembeszegülő angol és skót földijeitől.

Az angolok a közelgő végső erőpróbára készülnek, Skóciában azonban továbbra is vannak még ellenállási gócok azzal a férfiúval szemben, akit hamarosan I. Róbert királynak neveznek. Ezek között van Galloway, a zűrös délnyugati tartomány, amelyet Skócia legkeresettebb embere, Dugald MacDowell, a MacDowell klán könyörtelen feje vezet.

Személyes ügy lett Bruce számára, hogy őt térdre kényszerítse, hiszen a MacDowellek okozták a legnehezebb perceket neki a trón megszerzéséért folytatott harcban.

A leendő király e fontos feladat teljesítésével Eoin MacLeant bízza meg, a felföldi harcosokból álló elit és titkos seregének egyik nagy hírnevet szerzett tagját, akinek ugyancsak személyes oka van arra, hogy a MacDowellek megsemmisítésére törekedjen.

Ám a bosszú soha nem olyan könnyű, mint amilyennek látszik, és végül Eoin szembesülni kényszerül az őt kísértő múlttal – vissza kell térnie abba az időbe, amikor Bruce még nem formált igényt a koronára.

Első fejezet

Anglia, Durham megye, Barnard vára közelében,
Szűz Mária-templom, 1313. január 17.

Átkozottul tökéletes nap volt egy esküvőhöz. Eoin MacLean, aki az egészet eltervezte, hogy csapdába ejtse a legkeresettebb személyt Skóciában, értékelte a helyzet iróniáját.

A hetek óta viharfelhők mögött megbújó nap éppen ezt a tél közepi dátumot választotta az ismételt előbukkanásra, és ragyogóan sütött a latyakos angol vidéken, minek folytán a templom körül csillogott a sűrű növésű fű, a még a fákon maradt levelek pedig borostyán- és aranyszínű fénnyel ragyogtak. Emellett, sajnálatos módon, a páncéljuk is csillogott tőlük, következésképp nehezen tudtak a tájba belesimulni. Bruce emberei számára szokatlan volt a hosszú páncéling; jobban kedvelték a cotunt, a kevésbé súlyos, mellvértként szolgáló, rövid, gyapottal kitömött fekete bőrkabátot, de ezúttal szükségük volt rá.

A templom mögötti erdős domboldalról, e nagyszerű kilátást nyújtó pontról a Tees folyó melletti falucska a hatalmas Barnard-vár árnyékában roppant bájos és festői látványt nyújtott. Tökéletes háttér az ugyancsak bájos menyasszonynak és angol lovag vőlegényének.

Eoin összepréselte a száját, és csak egy parányi résen át látszott a férfiban fortyogó keserűség. Már-már szégyenletesnek tűnt, hogy tönkreteszi az esküvőt. Csakhogy közel hat éve várt erre a pillanatra, és semmi sem akadályozhatta meg – legkevésbé a menyasszony és a vőlegény boldogsága –, hogy elkapja a férfit, aki Robert the Bruce uralkodása alatt a legszörnyűbb csapást mérte rájuk. Pedig akadt belőlük jó néhány.

Most megtörténik! Elkapják Dugald MacDowellt, Galloway ősi kelta királyságának a fejét, a Bruce uralmával szembeszálló skótok utolsó jelentős vezérét, akinek a lelkén hétszáz ember lemészárlása szárad, köztük Bruce két fivéréé. A gazember éveken át kicsúszott a kezükből, de végre-valahára hibázott!

Hogy ez a hiba éppen a menyasszony iránti vonzalma, már csak megkoronázta a helyzetet, mert valójában Eoin ostoba vonzalma ugyanazon asszonyszemély iránt lendítette mozgásba a szerencsétlen történéseket.

Ösztönösen a prémes bőrerszényében lapuló elefántcsont faragvány után nyúlt. Meglelte, miként a rongyosra olvasott pergamendarabkát is. Ezeket amolyan talizmánoknak tekintette; egyik a másik emlékét hozta elő. Soha nem indult csatába nélkülük.

– Biztosra veszed, hogy itt lesz?

Eoin a hozzá szóló férfi felé fordult: felföldi társa, Ewen Lamont egyike volt a tucatnyi, e veszélyes, az ellenséges vonalak mögötti küldetésre kiválasztott harcosoknak. Jóllehet Bruce maga vezetett rajtaütéseket Durham ellen a megelőző nyáron, a királynak támogatásul ott volt a hadserege. Ha viszont Eoin tucatnyi embere bajba kerül, csak magára számíthat, lévén több mint százötven kilométerre voltak a skót határtól. Természetesen neki kell gondoskodnia arról, hogy ez ne történjen meg.

Opugnate acriter – támadj erővel! És pontosan így járt el, ezért kapta a „Bajnok” nevet Bruce titkos, kiváló felföldi harcosainak csapatában. Mint a ráverő, aki erős kalapácsütésekkel dolgozik a kovácsmester keze alá, Eoinnak a csaknem az őrülettel felérő „kalóz” harcmodora mindig rendkívüli pusztítást végzett az ellenség soraiban. Ma sem lesz ez másként – leszámítva, hogy a terve talán még a szokásosnál is vakmerőbb (és bolondabb). Ami azért elég sokatmondó.

Eoin állta a barátja pillantását, akinek a szeme épp csak kilátszott a sisakrostélyon át.

– Hogyne! Semmi sem tarthatja távol MacDowellt a lánya esküvőjétől.

Maggie – Margaret – tervezett esküvőjének híre véletlenül jutott a tudomására. Eoin, Lamont, Robbie Boyd és James Douglas egy hónapja Edward Bruce, a király egyetlen élő fivére társaságában Gallowayben időztek, és minden tőlük telhetőt megtettek, hogy megnehezítsék a kapcsolattartást a Skócia délnyugati tartományában lévő MacDowell-várak és az őket ellátó angliai Carlisle vára között. Eme „zavarok” egyike során a kezükbe került egy köteg levél, köztük egy Sir John Conyerstől, a Barnard-vár Warwick earlje által kinevezett parancsnokától, aki írásban közölte az esküvője időpontját MacDowell „hőn szeretett” leányával. Dugaldnak nyolc fia volt, ám csak egyetlen leánya, tehát nem férhetett kétség a menyasszony személyéhez.

Lamont hosszan, mindentudóan nézett rá.

– Szerintem ugyanezt rólad is el lehetne mondani.

Eoin szája mosolyra húzódott, de több volt benne a düh, mint a pajkosság.

– Ebben igazad van.

Ezt az esküvőt a világ minden kincséért sem hagyta volna ki. Csak még élvezetesebbé vált attól, hogy egyúttal foglyul ejthette leggyűlöltebb ellenségét. Két elmaradt adósságát is rendezheti ezen a napon.

De az ördögbe is! Mennyit kell még várni? Mindig nyugtalanság gyötörte egy-egy bevetés előtt, a mostani azonban felülmúlta a megszokottakat. Te jó ég, hiszen a keze is szinte remeg!

Akár nevethetne is, ha nem tudná az okát. Az, hogy ennyi év után is ilyen erősen hat rá a lány – főként azok után, amit elkövetett –, már eléggé felmérgelte ahhoz, hogy bármilyen nyugtalanságot elnyomjon magában. Hideg volt, akár a jég. Kemény, akár az acél. Rajta semmi sem hatol át. Hosszú ideje semmi.

Végre-valahára lovasok tűntek fel a felvonóhídon; az egyikük kék-fehér lobogót tartott a kezében, jelezve a vőlegény érkezését.

Eoin lehajtotta a sisakja rostélyát, megigazította a súlyos, kényelmetlen páncélinget, magára kanyarította a lopott köpenyt, amely nem véletlenül pompázott ugyancsak kék és fehér színekben.

– Álljatok készen! – szólt oda a társának. – Bizonyosodj meg róla, hogy mindenki tudja, mi a teendője, és várjatok a jelzésemre!

Lamont bólintott, de nem kívánt szerencsét. Eoinnak nem volt szüksége rá. Ha stratégia vagy terv szükségessége merült fel, senki sem bizonyult jobbnak náluk. Mindenkinek túljártak az eszén, mindenkit legyőztek, mindenkit becsaptak, és ha a szükség úgy kívánta, jobban is harcoltak. Lehetséges, hogy hat évvel ezelőtt MacDowell legyűrte, de Eoin ma egyenlíteni fog.

– Bàs roimh Gèill! – mondta Lamont.

Inkább a halál, mint a behódolás. Ez volt a felföldi harcosok jelmondata, és ha szerencséjük van, Dugald MacDowellé is.

Azt teszi, amit tennie kell. Margaret ebben biztos volt. Csaknem hat év telt el. A gyászidő már bőven letelt. Megérdemli, hogy boldog lehessen. És ami még ennél is fontosabb, ideje, hogy a fia egy jó ember keze alatt nőjön fel. Aki kedves. Akit a vereség nem keserített meg.

Mindez azonban nem magyarázta meg, miért van fent hajnal óta, miért szaladgál fel és alá, miért nem tud egy helyben megülni. Miért ver úgy a szíve, mintha rettegne? Ez több volt az esküvő napján szokásos izgatottságnál.

Az első esküvőjén cseppet sem volt ideges. A mellkasa ugyan összeszorult – de épp csak egy pillanatra –, amikor a gondolatai egy-két pillanatra visszatértek arra a hét esztendővel ezelőtti időpontra, amikor minden olyan tökéletesnek tűnt. Annyira boldog volt! Szerelmes, reményteli jövő elé néző. Úgy érezte, elszorul a szíve, majd nagyot sóhajtott.

Egek, mennyire naiv és buta volt akkor! Milyen pimasz és magabiztos! Hogy majd minden úgy alakul, ahogy szeretné. Talán jót tett volna némi aggály...

De hát olyan fiatal volt – túl fiatal! Tizennyolc éves. Ha visszamehetne az időben, és újra megtehetné, immár érettebb fejjel...

Nagyot sóhajtott. Nem, a múltat már nem lehet megváltoztatni. A gondolatai visszatértek a jelenre. És itt is kell maradniuk, miközben egyfolytában arra összpontosított, ami az egyedüli jót jelentette abból a fájdalmas időszakból. Aki kihúzta a sötétségből, és arra kényszerítette, hogy megpróbáljon újra élni. Az ötéves fia, Eachann – akit Angliában Hectornak szólítottak.

A fiú hálókamrája szomszédos volt az édesanyjáéval abban az angliai udvarházban, ahol az elmúlt négy évben éltek, miután Margaret apja menekülni kényszerült Skóciából. Anya és fia azonban ezen a reggelen végleg elhagyja Temple-Coutont. Az esküvői szertartás után Barnard várába költözik a jegyesével, pontosabban a férjével, javította ki magát, miközben egyre csak próbálta figyelmen kívül hagyni háborgó gyomrát és szabálytalan szívverését (e kettőnek semmiképp nem volna szabad egyszerre jelentkeznie!).

Inkább mosolyt erőltetett az arcára, és szeretettel teli pillantást vetett a fiára, aki az ágya szélén ült, vékonyka lába lelógott, szőke feje előrebukott.

A totyogóként még egészen világosszőke, selymesen puha hajfürtjei immár kezdtek sötétebbé válni. Olyan, mint az apjáé. Sok mindenben hasonlított az édesapjára, tehát szívfájdalmat kellene okoznia, ha csak ránéz. De nem így állt a helyzet. Csak öröm ébredt a szívében. A halál nem követelhette magának mindazt, ami az édesapjából tovább élt Eachannban. A fia teljes mértékben az övé, ahogyan a férje soha nem volt az.

Margaret mosolygott, a keble pedig dagadt a büszkeségtől, mint mindig, amikor a fiúra pillantott.

– Mindened megvan?

A fiú felnézett. Halványkék szemét látva az édesanyjának ismét eszébe jutott, mennyire hasonlít a gyerek a férfira, akinek a vére ez a fiúcska. Eachann komolyan bólintott. E gesztusban is az apjára emlékeztetett.

– Azt hiszem, igen.

Margaret körbejárta a két nagy fa utazóládát, és eközben – biztos, ami biztos alapon – szemügyre vette a helyiséget. A fia csizmás kis lába alatt sötét falapra lett figyelmes.

Az anyja pillantását követve Eachann észrevétlenül megpróbálta azt az ágy alá rúgni.

Margaret összevont szemöldökkel ült le mellé. A gyerek nem nézett rá. Margaretnek azonban nem is kellett látnia a fia arcát ahhoz, hogy tudja, feldúlt.

– Miért nem akarod a sakktáblát magaddal hozni? Azt hittem, ez a kedvenc játékod.

A kisfiú elvörösödött.

– Nagyapa azt mondta, túl nagy vagyok már ahhoz, hogy babákkal játsszak. Gyakorolnom kell a kardforgatást, különben éppolyan áruló fatty leszek, mint amilyen az apám volt. – A fiúcska elszántan összepréselte a száját, és ez kísértetiesen emlékeztetett a nagyapja egyik vonására. Az asszony arra gondolt: ugyan miként lehetséges, hogy sosem vette észre a saját apja rossz tulajdonságait, amíg a fia vissza nem tükrözte azokat? – Nem vagyok áruló! Ledöntöm azt az átkozott vérszívót a trónjáról, és Jó János király visszakapja a koronáját, még ha ennél többet nem is tudok tenni! – Az asszony hátán újra csak a hideg futkározott: egészen úgy beszél ez a gyerek, mint a nagyapja! A kisfiú félrehajtott fejjel nézett az édesanyjára. – De mit jelent az a szó, hogy fatty?

– Olyasmi, ami te sosem leszel – felelte Margaret, és szorosan magához ölelte a gyereket. Ennek a szónak a jelentésével nem kell a továbbiakban foglalkoznia.

Ha bizonyítékra volt szüksége ahhoz, hogy biztosan a lehető legjobbat cselekszi, az máris előállt. Jóllehet Margaret szerette az édesapját, de nem akarta, hogy a fiát rossz irányba tereljék a nagyapja csalódásai. Nem hagyhatja, hogy Eachannból keserű és dühös ember váljék, aki úgy véli: ellene van az egész világ. Aki abban tobzódik, hogy ő az utolsó, „igazi” hazafi, aki Balliolként a trónra jogot formálhat, és az egyetlen jelentős skót nemes, aki még nem hajtott fejet a trónbitorló Robert the Bruce előtt.

Margaret értette az édesapja dühét – és kezdetben együtt búslakodott is vele a történtek felett –, de ettől még nem akarta, hogy a fiából a nagyapja miniatűr mása váljon. Bár Eachann apja „áruló fattyú” volt, Dugald MacDowell szerette egyetlen unokáját. Amikor megemlítette, hogy szeretné, ha Eachann az ő fegyveres testőre, Tristan MacCan keze alatt nevelkedne fel, mert így a közelében maradna, Margaret megkapta a végső lökést, hogy elfogadja Sir John Conyers házassági ajánlatát.

Amint a következő esztendőben majd elérkezik a pillanat, és a fia kikerül a fennhatósága alól – Isten adjon erőt ennek az elviseléséhez! –, Sir John gondoskodik majd az elhelyezéséről, nem pedig a nagyapja. Egy angol lovag fegyver- és pajzshordozójának lenni mindenképp jobb, mint olyasvalakinek, aki teljességgel az ő apja hatása alatt áll, sőt a gyermekkori barátja. A fia biztonságát mindennél előrébb valónak tekintette.

– A sakkfigurák nem babák, édesem! – Előhúzta a rácsvonalazott fatáblát és a szeretettel kifaragott-befestett bábukat. Némelyikről már kissé lepattogzott a festék, és a gondosan megfestett ábrázatok megkoptak. Ő tanította meg a hároméves Eachannt sakkozni. A kisfiú többnyire önmaga ellen játszott, az anyjának ugyanis komoly erőfeszítései ellenére sem volt türelme a játékhoz. A fiúcskának annál inkább. Nagyszerűen ment neki, és Margaret rendkívül büszke volt rá. – Királyok játéka ez! – mondta keserédes mosollyal. – Édesapád is sakkozott.

A kisfiú meglepődött. Több oka is volt annak, hogy ritkán hallott édesanyjától az apjáról – részben, mert az asszonyban fájdalmat ébresztettek az emlékek, részben, mert már az említése is éktelen haragra gerjesztette az anyja családját. Eachann közelében mindnyájan úgy tettek, mintha az áruló fattyú soha nem is létezett volna, csakhogy a fiú arcára minden ilyen alkalommal kiült a kíváncsiság. A családtagok aligha ítélték meg jól a helyzetet.

– Tényleg? – kérdezte a fiú.

Az asszony bólintott.

– Ő tanított meg engem is sakkozni. A nagyapád soha nem tanult meg, ezért olyan... – Nem is tudta, hogyan fogalmazzon. – Ezért nincs azzal tisztában, mennyire hasznos is lehet a sakk egy harcos számára.

A gyerek úgy nézett rá, mintha az anyja megbolondult volna.

– Hogyan?

Az asszony elmosolyodott.

– A táblát diszkoszként el lehet hajítani, a bábuk pedig parittyában hasznosíthatók!

A gyerkőc a szemét forgatta. Hiába volt csak ötesztendős, az anyja semmit sem tudott „csak úgy” bemesélni neki. Tudta, mikor tréfál.

– Ugyan már, anya! Nem volna hasznavehető fegyver.

Az arckifejezése annyira hasonlított az édesapjáéra, hogy az asszony – sírás helyett – elnevette magát. Ha bárkinek bizonyítékra lett volna szüksége arra, hogy márpedig a modorosságok is örökölhetőek, Eachann volna rá az élő példa.

– Megfogtál, igazad van! Csak tréfáltam. Elolvastad a többi fóliánst is, amit Christopher atya talált neked?

Eleinte együtt olvastak, de a gyereknek nem volt türelme ahhoz, hogy az édesanyjára várjon. Miként a sakkban, a fia az olvasásban is gyorsan felülmúlta az asszony nehezen megszerzett tudományát.

Eachann bólintott.

Az édesanyja így folytatta:

– Leónidasz spártai király nagyszerűen bánt a karddal, de nem ettől vált kiváló vezetővé, és nem ezért tartott fel oly sok perzsát a thermopülai csatában. Hanem a gondolkodásával. Tervezett, stratégiát dolgozott ki, és a maga előnyére fordította a terep adottságait.

Eachann arcocskáján széles mosoly terült szét.

– Ahogyan az ember tervez és stratégiát gondol ki a sakkban.

Margaret bólintott.

– Édesapád is ezt csinálta, mégpedig különleges tehetséggel. Nem ismertem nála okosabb embert. Ahogy te ránézel a sakktáblára, és nyomban tudod, mit kell tenni, ő a csatatéren tudta ugyanezt, bármilyen sereget mért is fel a pillantásával. Mindegyik ellenségét le tudta győzni anélkül, hogy kardot rántott volna.

Bár Eachann édesapja a legszívesebben a harci bárdját használta, miként nevezetes nagyatyja, akiről elnevezték, Gillean-na-Tuardhe (Szent János szolgája), Gill Eoin is. Azzal is ügyesen bánt. De Margaret nem akarta ezt most előhozni. Ígéretes neve ellenére – hiszen az ókor egyik legkiválóbb harcosa, a trójai Hektór után kapta a nevét – a fiú még kicsi volt, és nem adta jelét annak, hogy ügyesen bánna a fegyverekkel, vagy kedvelné őket. A nagyapja már felfedezni vélte ennek a jeleit; Margaret már csak azért is el akarta vinni innen a fiát. Azt se bánta volna, ha Eachann soha nem fog fegyvert a kezébe, és hátralévő éveit könyvekbe temetkezve tölti. Dugald MacDowell azonban kizárólag tüzes harcosnak tudta elképzelni az unokáját. Hogy legyen egy újabb MacDowell, aki a végeérhetetlen háborúskodásnak szenteli magát.

Az asszony azonban ezt nem akarta. Az életét szüntelenül uraló konfliktus valójában szétzilált mindent – nem ezt kívánta a fiának!

Felállt.

– Tedd az utazóládába a sakktáblát, én meg megmondom nagyapának, hogy készen állunk.

A gyerek bólintott, és leugrott az ágyról. Az asszony már majdnem az ajtóhoz ért, amikor érezte, hogy vékony karok fonják át a lábát.

– Szeretlek, anya!

Margaret szeme könnybe lábadt, és ölelő karjába szorította a fiát.

– Én is szeretlek, drágám!

A szíve megtelt bizonyossággal. Azt teszi, amit tennie kell.

Három órával később Margaretnek emlékeztetnie kellett magát e korábbi gondolatára. Ahogy a templom ajtaja előtt állt – balján az édesapja, a fia és nyolc fivére közül hat, jobbján pedig Sir John, aki mellett mintha ott állt volna Barnard várának teljes helyőrsége –, valahogy a dolog nem tűnt rendjén valónak. Hanem inkább teljes tévedésnek.

Ha nem tartja meg őt oly biztosan a leendő férje karja, nem kizárt, hogy elájul; a lábából ugyanis kiszaladt az erő.

Sir John mintha megérzett volna valamit. Rátette a kezét az asszony kezére, amely a könyökhajlatában nyugodott.

– Minden rendben? Kicsit sápadtnak tűnsz, drágám.

Margaretnek hátra kellett szegnie a fejét, hogy felnézzen a férfira. Magas volt – bár az első férjénél alacsonyabb –, így az ő feje búbja alig ért fel Sir John álláig. De éppoly jóképű volt, mint az első. Talán még egy kicsit túl is tett rajta, már ha valakinek a tökéletesség tetszetősebb a határozott, markáns vonásoknál. És Sir John nagyon gyakran mosolygott. Ellentétben az első férjével, akivel állandó harcot jelentett, hogy akár egyetlen mosolyt ki tudjon belőle csikarni. Valahányszor sikerült, az asszony úgy érezte, királyi kiváltságban van része. Sir John élete viszont nem a csata körül forgott – nem azon tépelődött, nem azt tervezte, nem arról beszélt. Sir Johnnak számos más érdeklődési területe akadt, egyebek mellett – legújabban – ő! A férfi beszélt hozzá, megosztotta vele a gondolatait, és nem úgy bánt vele, mintha egy tévedés volna.

De akkor miért érzi mégis egy baklövésnek most az egészet? Vajon mi az oka, hogy ez a tökéletes esküvő a látszólag tökéletes férfival annyira másmilyennek érződik, mint az előző, a nem helyénvaló, a nem megfelelő férfival köttetett?

Mert őt nem szereted.

De majd megszereti! Mindenre, ami jó és szent odafent a mennyben, majd megszereti! Ezúttal kiteljesedik, nem pedig az elhanyagoltság miatt összeaszódva semmisül meg. Második esélyt kapott a boldogságra, és az ördögbe is, élni fog vele!

Mély lélegzetet vett, és elmosolyodott – ezúttal őszintén.

– Az izgalmak közepette semmit sem ettem ma reggel. Attól tartok, most ezt érzem. De jól vagyok. Vagy legalábbis jól leszek, amint odaérünk a lakomára.

Sir John viszonozta a mosolyt, és az asszony ettől megkönnyebbült.

– Akkor ne késlekedjünk egy percet se tovább! – Lehajolt Margarethez, és a fülébe súgta: – Nem akarom, hogy a feleségem a nászéjszakánk előtt elájuljon!

Margaret feléje fordult. Elkapta a huncut pillantását, és felnevetett.

– Vagyis utána kell elájulnom?

– A legnagyobb bóknak tekinteném, ha így történne. Minden vőlegény örülne, ha a nászéjszakán annyira elkápráztatná a menyasszonyát, hogy az elalél. – Bólintott, a mögötte álló katonákra utalva. – Különben miként tudok az embereimnek imponálni egy kupa sör mellett?

– Lehetetlen vagy! – mondta erre az asszony, de mosolygott. Ezért megy hozzá ehhez a férfihoz. Ezért lesznek boldogok. Úgy meg tudja nevettetni, ahogyan már régen senki sem. A humora olyan csípős, amilyen a sajátja volt. Egykoron.

A férfi pillantását követve szemügyre vette a páncélos katonák csoportját.

– Ilyesmiről beszélgettek, amikor összejöttök? Nem épp most árulsz el valamit a titkos dolgaitokból azzal, hogy beszélsz róla?

A férfi vigyorgott.

– De igen. Csakhogy abban bízom, nem árulsz el.

Nem árulsz el...

A hideg futkosott a hátán. Margaret a tömeget pásztázta. Tiszta libabőr lett; a tarkóján pedig egy szívverésnyi időre felállt a szőr, mielőtt tovatűnt volna az érzés.

Sir John szavai – akaratlanul – megannyi emléket hívtak elő. Tudtán kívül, de felszította az asszony bűntudatát.

Senkinek ne áruld el a hollétemet...

A szíve összefacsarodott a fájdalomtól, amelyet hat év alatt sem tudott elnyomni. Jóságos ég! Hogy viselkedhetett ennyire ostobán? Egyedül annyi jó származott a férje halálából, hogy nem kellett abban a tudatban élnie, mennyire megvetette volna őt a férfi, amiért elárulta.

– Margaret? – Sir John hangja az emlékek világából visszarepítette a jelenbe. – Mindenki ránk vár.

A pap és az apja társalogtak, majd egyszerre meredtek rá: a pap kérdőn, az édesapja sötét pillantással. Margaret egyikükről sem vett tudomást, és Sir Johnhoz fordult:

– Akkor induljunk!

Egymás mellett álltak a templom bejárata előtt, és nyilvánosan ismételték el az őket összekötő fogadalmat.

Ha elő akart bukkanni a másik esküvő emléke, nyomban elhessentette magától. Ezúttal természetesen másként történt. Ezúttal azt teszi, amit kell. Kihirdették őket. A templom kapuja és a nyilvánosság előtt mondták el a fogadalmaikat. Egyedül a mise maradt el. Özvegy asszonyként az ilyesmi nem volt megengedett.

Jóllehet Margaret titkon nem hiányolta, hogy elmarad a hosszú szertartás, de elegendő esze volt ahhoz, hogy most ezt ne ismerje be. Ő immár nem a vad, tiszteletlen „pogány” Galloway isten háta mögötti zugából. Soha nem szolgáltat Sir Johnnak okot arra, hogy restellnie kelljen őt, vagy megszégyenüljön miatta.

Amikor a pap feltette a kérdést, van-e, aki ellenzi e frigyet, vagy tud olyan okról, amiért e két személy nem kelhet egybe, az asszony szíve egy pillanatra kihagyott. Kibírhatatlanul hosszúra nyúlt a csend. Ennél tovább már biztosan nem szükséges várni...

– Igen!

A hang tisztán, erőteljesen hallatszott – Margaret egy pillanatra mégis azt hitte, csak képzelődik. A tömeg nyugtalan mormogását követően a fejek a hang forrása felé fordultak, és az asszony akkor már tudta, hogy nem tévedett.

Sir John szitkozódott.

– Ha ez valamiféle tréfa akar lenni, akkor nagyon megbánja az illető!

– Maga, ott! – kiáltotta a pap. – Lépjen elő, ha mondandója van!

Ahogy a tömeg szétvált, megpillantottak egy katonát, egy roppant magas és erőteljes testfelépítésű katonát. Furcsa módon a sisakrostélya le volt eresztve.

Néhány lépést tett előre, mire Margaret mozdulatlanná dermedt. Ahogy a valamiképpen ismerős, óriási lépteket nézte, döbbenetében alig kapott levegőt. Csak egyetlen férfi lépdel ilyen türelmetlenséggel – mintha csak arra várna, hogy a világ felzárkózzon hozzá.

Nem... Nem... Ez lehetetlen!

Minden szempár a harcosra tapadt, aki a Conyersek kék-fehér köpönyegét viselte. Margaret észrevette, hogy néhány másik katona is megmozdul, körbeveszi a sokaságot a templomkertben, de nem törődött velük. Mint mindenki más, ő is a céltudatosan előrelépkedő férfira szegezte a pillantását.

A katona néhány arasznyira tőle megállt.

Mozdulatlanul állt, a fejét az asszony felé fordítva. Nevetséges – már-már bogaras – dolognak tűnt, hogy noha a fém sisakrostély eltakarta a szemét, Margaret mégis azt érezte, mintha égetne a pillantása. Elítélte. Vádolta. Megvetette.

Az asszony lába remegni kezdett – nem tudta a testét tovább megtartani.

– Mit akar ez jelenteni, Conyers? – kérdezte dühösen az édesapja, mint aki Sir Johnt vádolja az egyik embere tettéért.

– Beszéljen! – kiáltott a pap türelmetlenül a férfira. – Van valamilyen ok, ami a tudomására jutott?

A katona feltolta a sisakrostélyt, és egyetlen szívfacsaró másodpercre éjkék szemével az asszonyra meredt. Ezt a szempárt Margaret soha nem tudta elfelejteni. Égetően és iszonyú erővel futott át a testén a fájdalom. Kiszívta a tüdejéből az utolsó csepp levegőt is. Szédült. Alig hallotta a szavakat, amelyek megbotránkoztatták az egybegyűlteket.

– Igen, van akadály. – Ez a hang, uram, teremtőm! Hány éjszakán álmodott ezzel a hanggal. A skótos ritmusú mély, reszelős hanggal. Ó, Maggie, ez csodás érzés! Akkor most... – A nő már házas.

– Ki a házastársa? – kérdezte dühödten a pap, abban a hiszemben, hogy ez a fickó valami ostoba játékot űz.

De tévedett.

Eoin él!

– Én.

Margaret már a beszélgetés közben összeesett. Sajnálatos módon Sir John nem kapta meg, amire vágyott – az ara már a nászéjszakát megelőzően elájult.

Második fejezet

Skócia, Stirling vára, 1305. szeptember vége

– Biztos vagy benne, Maggie?

Margaret ezt költői kérdésként fogta fel. Mindenben biztos volt, és ezt a legrégebbi barátnője is pontosan tudta.

– Láttál már valaha ehhez foghatót, Brige?

Margaret kérdése is költői volt csupán. Természetesen nem látott még ehhez foghatót. Hozzá hasonlóan ez idáig Brigid se utazott harminc kilométernél távolabbra az otthonától, amely Skócia délnyugati csücskében, a Gallowaynél lévő félszigeten bújt meg. A mostani útjuk olyan messzire vitte őket, mintha egy egészen más világba érkeztek volna. Közel két hetet ültek szekéren, mire ideértek, ő pedig egyhamar nem akart hasonló útra vállalkozni.

Ha sikerrel jár – és kizárólag akkor! –, talán vissza se kell mennie. Bár a várban megrendezett összejövetel célja az volt, hogy szövetségesekké tegye a koronáért harcoló, eddig rivalizáló skótokat, és egyesült erővel tudjanak fellépni Anglia ellen, Margaret apja más okból is jelen volt. Szövetséget szeretett volna kötni a Comynokkal a lánya és az ifjú John Comyn frigye révén, aki John „Vörös” Comyn fiaként Badenoch lordja volt. Margaret feladata volt, hogy megnyerje az ügynek – és önmagának is – az ifjú lordot. Mivel a férfiak elbűvölését szinte azóta gyakorolta, hogy beszélni kezdett, elképzelhetőnek tűnt, hogy két héten belül eljegyzett menyasszony legyen belőle.

Margaret hátrapördült.

– Hát nem csodálatos? Milyen magasan vannak a mennyezeti gerendák! Hatalmas ez a terem! Kész csoda, hogy a mennyezet nem omlik le! Szerinted miként építhették meg, hogy a helyén marad? – Nem is várta meg a választ, hanem nekiiramodott a hatalmas teremnek, hogy szemügyre vegye a tekintélyes méretű kandallót. – Ha belemásznék, ki tudnék bent egyenesedni! – közölte, és bedugta a fejét a színesre festett kandallópárkány alá.

Ezt látva Brigid felnevetett.

– Csak óvatosan! – figyelmeztette a barátnőjét hirtelen támadt komolysággal. – A hasábok a reggeli tűzrakástól még izzanak. Nehogy lángra kapjon a szoknyád!

– Pedig micsoda belépő lenne! – kacagott fel huncutan Margaret. – Akkor senki sem felejtene el soha! A lány, akinek tüzet fogott a szoknyája.

– Amúgy se felejtenek el – felelte Brigid, miközben szeretettel, ám kissé ingerülten a fejét ingatta.

Margaret azonban nem figyelt rá: máris a következő felfedezés kötötte le. Néhány órája érkeztek meg Stirling várába, és azóta – úgy tűnt – minden perc hoz valami újat. Épphogy csak megtisztálkodott – a valaha látott legszebb kádban –, átöltözött, áthúzta a fésűt a még nedves haján, és máris magával vonszolta Brigidet a felfedezőútra. Majd este pihennek!

Margaret a falra tapasztotta az egyik tenyerét.

– Nahát, ez tényleg vakolat! Nem voltam biztos benne. A címer festése olyan tökéletes, hogy elsőre pajzsnak vélnéd! Mit szólsz ahhoz, hogy az egész termet téglás-vadszőlős mintával festették ki? Nincs is itt díszítés nélküli felület! Ennél színpompásabb helyiséget életemben nem láttam. És a függönyök! – Elindult az egyik ablak felé, és maga köré húzta a nehéz, vérvörös bársonyfüggönyt. – Olyan finom anyag, hogy akár ruhát is lehetne készíteni belőle! – Egyszerű, sötétbarna gyapjúruhájára pillantott, majd elmosolyodott. – Finomabb anyag, mint a ruháim. Szerinted észrevenné valaki, ha elcsennénk?

Brigid álmélkodva ingatta a fejét.

– Még hogy ilyen finom anyagból függönyt varratni! – Az arcára hirtelen kiült a megrökönyödés. – Szerinted a mi ruhánk nagyon eltér majd a többi hölgyétől?

– Remélem – felelte Margaret, és büszkén kihúzta magát. – Skócia legkiválóbb gyapjúanyagából készített ruhát viselünk. Gallowayben élnek a legkiválóbb kelmeszövők! Úgy vélem, a többi hölgy fog bennünket irigyelni.

Brigid az ajkába harapott; nem úgy tűnt, mintha egyetértene. Ezúttal Margaret ingatta a fejét. A barátnője a legostobább dolgok miatt aggódik. Hiszen csak ruhákról van szó, az ég szerelmére!

Margaret elsétált az emelvény virágdíszes paravánja mellett, be egy várószobába.

– Ezt nézd meg, Brigid! Ez egy magánlakrész. Istenem! Figyeld meg a gyertyatartókat! Alighanem tömör aranyból készültek. – Lehuppant a helyiség sarkában álló padra. – Egyetlen szék sincs itt, amin ne lenne párna. Amikor majd visszatérek a garthlandi várba, istenemre, nekilátok majd, hogy párnákat varrjak a padokra!

– Isten nevét hiába a szádra ne vedd, Maggie! Amúgy meg nem is tudsz varrni.

Margaret e mellékes részlet felemlegetésére nyelvet nyújtott a barátnőjére. Brigidre vall ez a túlzott ragaszkodás a valósághoz. De talán épp ez az alapja a szeretetteljes barátságuknak. Brigid olyan volt számára, mint a hajó vitorlájának a kötele. Nem hagyta, hogy Margaret túlzásokba essen. Legalábbis ennél nagyobb túlzásokba. Ami pedig Isten nevének felemlegetését illeti, a fivérei sokszorosan felülmúlták őt. Ha valaki, akkor ők bizonnyal a pokolba jutnak.

– Na jó, akkor majd Marsaili elkészíti őket.

– Szerintem ő sem szeret jobban varrni, mint te.

– De ő legalább tudja, hogyan kell.

Felállt, és odalépett egy asztalhoz, amelyen egy kockás falap hevert, amely tele volt pindurka, faragott figurákkal. Felemelte az egyiket, hogy közelről szemügyre vehesse. Valószínűleg elefántcsontból készült. Különféle méretű figurák voltak, kétféle színben. Némelyiket a fatáblára rakták, mások pedig az asztal két ellentétes végében, a táblán kívül álltak.

– Talán ez a gyerekszoba – mondta. – Ez meg alighanem valamilyen játék.

– Túlságosan szép játék ez egy gyereknek! – Brigid összeráncolta a homlokát, amikor Margaret felemelt egy másik bábut. – Feltétlenül kézbe kell ezeket venned, Maggie? És mi lesz, ha valakit ez felháborít?

Margaret olyan pillantást vetett rá, mintha Brigid megbolondult volna.

– De hát ez csak egy játék, Brige! Miért érdekelne ez bárkit? – Felemelt két nagyobb figurát. – Nézd meg! Hát nem tündériek? Mintha koronájuk volna. Biztosan ők a király meg a királynő.

Brigid az orrát ráncolta.

– Én félelmetesnek látom őket.

Margaret a fejét rázta.

– Nekik kellene középen lenniük. – Aztán a táblára nézve rájött, hogy középen már nincs hely, ezért a királynőt a négy mező találkozásához rakta. – Ha a királynő középre kerül, akkor a királynak a balján a helye! – Mosolyogva mozgatta a bábukat. – Köröttük meg ott az a sok alak, mind lóháton!

– Ha jól értem, akkor te vagy a királynő! – nevetett Brigid. – Aki uralkodik a férfiak felett, mint te Garthlandben.

– Valakinek ezt a feladatot is el kell végeznie – közölte tárgyilagos hangon Margaret. – Atyám és a fivéreim oly sokat vannak távol, hogy ha én nem foglalkoznék a „lényegtelen részletekkel”, akkor semminek nem érnénk soha a végére.

Egymásra pillantottak, és kitört belőlük a kacagás. Tudván tudták, hogy Margaret jóval többet intéz „a lényegtelen részleteknél”, de az édesapja csak ezeket volt hajlandó elismerni.

Brigid felemelt néhány bábut, szemügyre vette őket, majd egy lapos kis fadarabot a kezébe vett, amit Margaret addig nem vett észre. Valami bele volt vésve.

– Szerinted ez mit akar jelenteni? – tette fel a kérdést.

Margaret rápillantott, és vállat vont. Éppúgy nem értette, ahogy a barátnője.

Mivel nem tudták, miként játsszák ezt a játékot, felváltva és vihorászva, vicces alakzatokba rendezték el a táblán a bábukat.

– Te is hallod? – kérdezte Brigid. – Szerintem valaki errefelé tart. – Riadtan zihált. – Aligha van még itt az ideje a déli lakomának! És még készen se vagyunk!

– Szerintem bőven van még időnk. Még nem lehet olyan késő...

Margaret elhallgatott, és megfordult, amikor egy csapat férfi lépett be a magánlakrészbe. Vagy féltucatnyian voltak, és egyazon férfit követték. Margaret legalábbis azt feltételezte, hogy így áll a helyzet, az ifjú ugyanis királyi tartással járt, és olyan díszes öltözéket viselt, amilyenhez foghatót még sohasem látott.

Az ő tizennyolc événél talán tízzel is idősebb lehetett. Sötétzöld bársonyból készült, prémszegélyes palástot viselt, amelyet hatalmas, drágakő berakásos ezüst melltű fogott össze.

Dúsan hímzett köpenye ugyancsak drágakövekkel díszítettnek tűnt. Több mint száznyolcvan centi magas volt, erős testfelépítésű, sötét hajú, és gondosan nyírott szakállt viselt.

– A barátaid, Carrick? – kérdezte az egyik kísérő, és kérdőn felhúzta a szemöldökét. Leplezetlen érdeklődéssel nézett Margaretre, pillantása elidőzött a haján. – Nem olyan mulatság, amilyet vártam, de nem panaszkodom.

Margaret elsőre nem értette, mire céloz a férfi. Rendkívül meglepte a fiatal nemes kiléte. Ő lenne a híres-nevezetes Robert the Bruce, Carrick earlje, Annandale lordja? Édesapja leírása alapján hamis beszédű, ördögszarvú lényre számított, nem pedig egy jóképű, fiatal férfira.

Mulatság? Margaret összehúzott szemmel nézett a megszólaló férfira, aki idősebb volt Bruce-nál, alacsonyabb, közel sem olyan jóképű, de rendkívül erős ember benyomását keltette. Szeme elidőzött Margaret mellén. Csak nem képzeli, hogy...

De igen! Ez a férfi azt képzeli, hogy ők rosszlányok! Margaretből csaknem kibuggyant a kacagás. Mit fog szólni ehhez Duncan, a bátyja? Aki azt mondogatja, hogy Margaret olyan gonosz, mint egy francia szajha.

Carrick earlje lesújtó pillantást vetett a kísérőjére, majd Margarethez és Brigidhez fordult.

– Eltévedtek, lánykák? Talán elkeveredtek valamelyik hölgy mellől?

Az ifjú earlt nyilván meglepte, hogy a leányokat itt találja, de csodálkozásába kíváncsiság is keveredett: vajon kik lehetnek? Az ifjú bizonyára azt feltételezte, hogy ők valamelyik jelen lévő nemesasszony unalmas női kísérői – Margaretet ez jobban felháborította, mint hogy szajháknak nézték őket. Végtére is a MacDowellek Skócia egyik legősibb klánja! Jóval régebb óta vezetik ezt az országot – legalábbis a délnyugati részét –, mint hogy ezek a normann lovagok a tengeren átkelve elértek volna Angliába!

De azt el kellett ismernie, hogy az öltözéküket illetően Brigidnek talán igaza van.

Kihúzta magát, felnézett, és bátran állta az ifjú earl tekintetét.

– Nem vesztünk el, uram! Csak felfedezzük a várat a lakoma előtt. Ma reggel érkeztünk ide atyámmal.

Az ifjú nemes olyannyira meglepődött, hogy felszaladt a szemöldöke.

– És ki az ön atyja?

– Dugald MacDowell, Gallowayből, a MacDowellek feje – felelte Margaret büszkén, mert tisztában volt vele, milyen reakciót fog a válasz kiváltani.

És nem csalatkozott. Több férfi is szitkozódott, hallva, hogy az ellenségük lánya áll velük szemben. Az earl ezúttal ügyesen álcázta a meglepődöttségét, de Margaretet nem tudta félrevezetni.

– Lady Margaret – mondta, és kissé meghajolt.

Margaret sosem tudta jól leplezni a gondolatait.

– Ön ismer engem? – kérdezte.

A férfi szája megrándult, mintha csak a mosolyát akarná visszafojtani.

– Úgy vélem, kevesen akadnak, akik ne hallottak volna Galloway szépséges hölgyéről.

Margaret a homlokát ráncolta. Ő ugyan sosem hallott ilyesféle történeteket. És ugyan miért érzi azt, hogy a szépségen kívül a férfihoz más hírek is elértek?

Megszólalt az a kísérő, aki rosszlánynak vélte.

– A fenébe is, Carrick! Oda nézz!

És a játékra mutatott, mire az összes férfi éktelen káromkodásban tört ki. Margaretben felmerült, hogy Brigidnek egyebekben is igaza lehet.

A szája szélét harapdálta. Talán mégsem volt annyira jó ötlet, hogy hozzányúlt a bábukhoz.

Most elkaptam! Eoin tudta, mit kell tennie a győzelemhez.

Nem mosolygott sokat, azt a mosolyt azonban, amely most szétterült az arcán, nem tudta elnyomni, miközben öles léptekkel átkelt Stirling várának nagycsarnokán.

Két napon át heves küzdelmet folytatott Robert the Bruce-szal, Carrick ifjú earljével a sakktáblán, és a válasz előző este ért el hozzá. A győzelem hamarosan az övé!

Az a győzelem, amely a valódi jutalomhoz egy lépéssel közelebb viszi.

Még most sem akarta elhinni. Híres férfirokona – Bruce édesanyja és az övé ugyanis féltestvérek voltak – azt latolgatta, hogy Eoint felveszi a titkos elit gárdába, amelyet a koronáért vívandó harc miatt alapított.

Azt a tényt, hogy Bruce kiszemelte és ki is választotta, bármely ifjú harcos megtiszteltetésnek tartotta volna, különösképpen a Felföld egyik skót birtokosának huszonnégy esztendős fia, a harmadik a sorban. Eoin édesapja, Gillemore MacLean, a MacLean klán feje ezt nagy büszkén nyomban közhírré is tette.

Eoint azonban nem emiatt érdekelték a kilátások. Rokona ugyan nem avatta be túl sok részletbe, de amelyekbe igen, az olyan volt, mint amikor a kisgyermek édességet kap. A titkos, alaposan kiképzett elit csapatot felderítésre, hírszerzésre, stratégiai tervezésre és különleges feladatokra fogják használni, egyszóval a lehető legveszélyesebb küldetésekre. Egy olyan ifjú számára, aki hétéves kora óta nappal, a lélegzetvétel perceiben, sőt még az alvás óráiban is a kalóz harcmodornak szentelte magát, és aki a bátyjainak segített a szomszédos klán ifjoncai által ellopott halászhálók visszaszerzésében (miután az ifjoncok – természetesen – voltak kedvesek azokat hallal megpakolni), annak a lehetősége, hogy ezt a harcmodort a keresztény világ legerősebb hadserege ellenében bevetheti, ellenállhatatlanul vonzónak tűnt. Hogy együtt küzdhet Skócia legképzettebb és kiválasztott harcosaival, az maga volt a csúcsok csúcsa, a hab a tortán.

Eoin eltökélte, hogy megszerzi a taktikai vezető szerepét a titkos gárdán belül; az, hogy sikerül a rokonát sakkban legyőznie – pedig Bruce híres volt a sakktudományáról –, tovább segíti majd az elképzelt úton. Jóllehet a játék viszonylag új volt Eoin számára, az sem aggasztotta, hogy Bruce évek óta játssza. Az, hogy két, három vagy négy lépést előre át kell gondolni, sem jelentett gondot, hiszen ő szüntelenül ezt gyakorolta a csatatéren. Amint a szabályokat elsajátította, csak a sakktáblára kellett néznie, máris tudta fejben a játszma lépéseit. Éppen úgy, ahogy a csatatéren – azt leszámítva, hogy a Felföld háborújában nem voltak szabályok.

Ismét elmosolyodott.

– Az ördögbe is, Eoin, lassíts már! – Odaügetett hozzá a mostohabátyja, Finlaeie MacFinnon. – Azóta nem láttam az arcodon ezt a mosolyt, amióta MacDonald beleesett a pöcegödörbe. – Eoin mosolya még szélesebbre húzódott, mert felidézte, miként lazította meg a faülőke deszkáit a barakk latrinájában, ami épp elegendőnek bizonyult ahhoz, hogy a zsarnok, akit a mostohaapjuk, Angus Og MacDonald a kiképzésükkel megbízott – és akinek két év minden siralmas percét köszönhették –, épp beleessen. Nagyszerű volt látni Iain MacDonaldot talpig ürülékben, de még annál is jobb, hogy soha nem jött rá: mindezért Eoin a felelős. – Minek örülsz ennyire?

Eoin a fejét rázta.

– Nem érdekes! – A Bruce által szervezett csoportnak a titkos mivoltát tűnt a legnehezebbnek megőrizni. Még a legközelebbi barátjával se beszélhetett róla. Finre pillantott, akinek vörös volt a szemhéja, kócos a haja és zilált az öltözéke. Eoin elfintorodott a férfit körüllengő, tömény alkoholszagtól. – Hosszúra nyúlt az éjszaka?

Fin elvigyorodott.

– Így is mondhatjuk. És a reggel még hosszabbra. Az udvarban a leányzók igazán barátságosak. Bár ez téged nem érdekel.

Eoin cifra káromkodásra fakadt, és olyasminek a végrehajtására kérte benne Fint, amelyet fizikailag lehetetlen lett volna kivitelezni. Ő épp annyira kedvelte a lányokat, mint a mostohabátyja – már amikor volt rájuk ideje. Most épp túl sok fontos dolog járt a fejében.

– Talán csak nem a menyasszonyod miatt tartóztatod meg önmagad?

– A fenébe is, Fin! Nem a menyasszonyom!

– Még nem, de ne próbáld elhitetni velem, hogy az apád nem ezen ügyködik.

Eoinnak esze ágában sem lett volna ilyesmit elhitetni, mert tudta, hogy igaz. Az apja minden követ megmozgatott, hogy sikerüljön összehozni a jegyességet közte és Lady Barbara Keith között.

– Szerencsés gazfickó vagy, Eoin! Odaadnám a bal herémet, hogy Skócia marsalljának a lánya legyen a feleségem. A tehetségeddel meg a skót katonai vezetőkhöz fűződő kapcsolataiddal elképesztően jó helyzetben találhatod magad a háború folytatásakor.

Ha ugyan a háború folytatódni fog, gondolta Eoin. Anglia királya, Edward ugyanis ahelyett, hogy William Wallace néhány hete történt kegyetlen meggyilkolásával véget vetett volna a skót „lázadásnak”, szándéktalanul bár, de tovább szította az ellentétet.

Épp ezért voltak most itt. Skócia legfőbb lordjai és főurai Stirling várában gyűltek össze, hogy megtárgyalják, milyen viszonválaszt adhatnak Edward király legutóbbi tettére.

Ám az, hogy Bruce és (a száműzött nagybátyját, John Balliol királyt képviselő) Comyn bármiben egyetértésre jusson legalább egy rövid időre, nagyjából akkora valószínűséggel bírt, mint hogy a mameluk szultán és a pápa megállapodjon Jeruzsálem megosztásában. Eoin világosan látta, hogy a találkozó célja leginkább az volt, hogy az átmeneti szövetségesek támogatókat szerezzenek maguknak, és felmérjék a lehetséges további szövetségeseket, amikor legközelebb alkalom kínálkozik a hatalom megragadására. Márpedig alkalom lesz majd, ez nem volt kétséges. Fergus herceg leszármazottainak két ága között túlságosan elmélyült a gyűlölködés ahhoz, hogy megbékélés lehessen belőle.

A MacLeanek nehéz helyzetben voltak. Jóllehet Eoin apjának feltett szándéka volt, hogy a rokonuk, Bruce oldalán harcoljanak, egyúttal szerette volna elkerülni, hogy további gondjai legyenek a MacDougallokkal – formálisan Argyll lordja volt a hűbérura a Lorne melletti birtokaiknak –, akik szilárd szövetséget alkottak a Comynokkal, de kompromisszumkésznek mutatták magukat.

– Lady Barbara csodálatos nő – mondta. – Bármely férfi szerencsésnek érezheti magát, aki a nejének tudhatja.

A szavak megszokottan és gépiesen hangzottak el. De igazak voltak. Barbara Keith csinos volt, jó modorú, illedelmes és szerény. Igazi hölgy, és mindaz, amit Eoin a nőkben csodált, megvolt benne – miként az édesanyjánál megszokta. Ha nincs Rignach, Carrick korábbi lordjának a leánya, Eoin édesapja sosem vált volna a Felföld egyik legfontosabb és legjobban tisztelt vezetőjévé. Az apja azzal tréfálkozott, hogy nélküle éppoly vadak és civilizálatlanok maradtak volna, mint azok a barbár MacDowellek, akik bizonyára a mai napig együtt laknak az állataikkal a hosszú közös házaikban, és pogány isteneket imádnak.

Miután Eoin egy ízben – szerencsétlenségére – keresztezte Dugald MacDowell útját, ebben nem kételkedett. Akár a vikingeket is megleckéztetné kegyetlenségből és barbárságból.

– Igen, biztosan nagyszerű feleséged lesz – mondta szenvtelenül Fin.

Eoin metsző pillantást vetett rá.

– Ez meg mit akar jelenteni?

Fin megvonta a vállát.

– Te nem akarod, hogy zavarjanak, ő pedig nem fog zavarni. De jobb, ha meleg kabátot húzol, amikor ágyba viszed.

Beszédes grimaszt vágott. Eoin már hozzászokott a barátja megjegyzéseihez azokról a nőkről, akikkel hált vagy hálni akart volna. Ugyan ízléstelennek tartotta, de többnyire figyelmen kívül hagyta az efféle beszédet. Ám ha az ő jövendőbeli feleségéről van szó, akkor bizony merőben más a helyzet.

Még ha igaza is van. Lady Barbara alighanem kissé... hűvös.

Fin felemelte a kezét.

– De ne mérgelődj! Nem célozgatok semmire. Nem lehet minden tökéletes. Ezért van olyan sok férfinak szeretője. A feleség pénzt és pozíciót eredményez, szövetségeket és utódokat, a csinos szeretőt pedig a magadévá teszed, ő meg fuvoláz neked. Sajnálatos, hogy a kettő soha nem jár együtt.

Eoin összerezzent.

– Az ég szerelmére, Fin! Miért kell így beszélned?

Fin felnevetett, és a fejét rázta.

– Prűdebb vagy, Eoin, mint egy apáca a háremben. Ha valaha is ott pihentél volna a tábortűz mellett velünk, ahelyett hogy olajlámpás mellett a térképek fölé görnyedsz, akkor tudhatnád, hogy a legtöbb férfi így beszél.

Csak feladatközpontú, nem prűd, a fenébe is!

– Majd pihenek, ha vége a háborúnak!

Finn éles hangot hallatott.

– Azt kétlem! Kizárólag a csatákon jár az eszed. Mindig a következőt tervezed.

A barátjának ebben alighanem igaza volt, amit Eoin nem szívesen ismert el. Nem is kellett azonban válaszolnia, mert odaértek a nagycsarnokon túli magánlakrészhez, ahol Bruce és ő sakkoztak. Ekkor látta, hogy a bejáratot férfiakból álló sorfal torlaszolja el. Valamit védőn körbevettek.

– Itt meg mi történhetett? – kérdezte Fin.

Eoin a homlokát ráncolta.

– Derítsük ki!

Áthaladtak az első néhány férfi alkotta csoporton, amikor Neil Campbell, Bruce egyik közeli barátja és tanácsadója mondott valamit az earlnek, és a fejével feléjük intett. Bruce megfordult. Az arcára különös kifejezés telepedett, mintha fel akarná készíteni valamire Eoint.

– Attól félek, kuzin...

Eoin nem tudta eldönteni, vajon az késztette-e a hátrafordulásra, majd a balra pillantásra, hogy Bruce arckifejezése olyan furcsa volt, vagy pedig az, hogy kuzinnak szólította, ami nem volt szokása. Balra pillantott, ahol a sakktábla állt. Helyesebben ahová korábban állították.

Bruce mondott valamit, de Eoin oda se figyelt. Dühödten átviharzott a helyiségen.

– Ördög és pokol! – Hitetlenkedve nézte a tönkretett játszmát. A figurákat elmozdították. Ráadásul szív alakot formáztak belőlük. Felháborodva fordult a rokonához. – Ki merészelte ezt tenni? Ha ez valamiféle vicc...

Megöli őket! Két napba telt, a fenébe is! És már csak néhány lépés választotta el a győzelemtől. Megpróbálta fejben felidézni a figurák helyzetét.

– Véletlen baleset történt – válaszolta Bruce.

– Baleseeet? – Eoin felemelt egy fadarabot, rajta a belevésett felszólítással: „Ne nyúlj hozzá!” – Talán a féleszű el se olvasta ezt?

Kellemetlen csend telepedett a helyiségre. Eoin mintha fél szemmel látta volna, hogy valaki odalép Bruce-hoz.

Ő is odafordult, és nyomban elérte a reggel második csapása. Ez jóval erőteljesebb volt az elsőnél. Mintha harci bárddal sújtottak volna a fejére; döbbenten és kissé kábán bámult – igen, valószínűleg bámult – arra a női lényre, akinél érzékibb jelenséget még soha nem látott.

A lény elmosolyodott, amitől az iménti erőteljes bárdsuhintás most mintha a szívét célozta volna meg.

– Attól tartok, én lennék a féleszű. Későn vettem észre a táblát.

Az ördögbe is! A helyiségben tapinthatóan feszült volt a légkör. A némber meglepően jó humorérzékkel fogadta a bántó szavakat. Azok a lányok, akiket ismert, zavarukban ledermedtek volna. Most viszont csak ő érezte a szégyen pírját az arcán.

– Illetlen szavaimért bocsánatot kérek.

A nőszemély erre csak legyintett, és mélyen, rekedten felnevetett, amitől megfeszültek Eoin golyói.

– A fivéreim sokkal rondább szavakkal illetnek! Még soha nem láttam ilyen játékot, és nem mértem fel, mennyire fontos, miként állnak a bábuk.

Eoin megérezte, hogy ezt a lány viccesnek találja, így szemöldökráncolással felelt.

Unokafivére, aki mindig a gáláns lovagot adta, igyekezett a nőszemélyt megnyugtatni.

– Épp azt mondtam Lady Margaretnek, hogy semmiség az egész!

Eoin csak remélhette, hogy a lady szó hallatán a valóságban nem kerekedett el annyira a szeme, mint amennyire ő maga ténylegesen megrökönyödött. A lány külseje alapján merőben mást feltételezett.

Abban ugyanis semmi nem utalt lady mivoltára. A ruhája egyszerű volt, a kivágása épp csak olyan mély és olyan szűk az ingvállnál, ami egy fogadóban dolgozó lányhoz illett volna.

Szépsége nem diszkrét és visszafogott volt, akár egy hölgyé, hanem feltűnő és erőteljes. Túlságosan feltűnő és erőteljes, tehát bármerre ment is, a figyelem – főként a férfiaké – mindenhová elkísérte. Az ajka túlságosan piros volt, a szája túl széles, aranybarna szeme túlságosan és csábítóan ferde vágású, a keble túlságosan nagy – nem mintha Eoin nem tudta volna értékelni ezt a többletet –, a haja pedig vörös. Vibrálóan élénkvörös hajzuhatag, amit nem befonva és fátyol mögé rejtve viselt, hanem szabadon hagyott, minek folytán vad szertelenségben hullámzott a válla körül. Ez jobban illett volna a hálóhelyiségbe, semmint a király magánlakrészébe.

Ó, igen, a hálószoba! Épp ez jutott elsőre Eoin eszébe, amikor a lányra pillantott.

De talán a legkevésbé hölgyszerű a bátor pillantása volt. Nem tükrözött tartózkodást, szerénységet, és ő maga teljesen fesztelenül viselkedett egy csapatnyi fontos férfiú jelenlétében, mintha csak közéjük tartozott volna. Igazán meghökkentő!

– Lady Margaret Dugald MacDowell leánya – tette hozzá Bruce.

Galloway szépséges hölgye! Ez mindent megmagyaráz. Eoin is hallott róla: állítólag éppen annyira vad, fékezhetetlen és megbotránkoztató, mint bárki más a klánjában. Zsenge kora ellenére királynőként felügyeli apja távollétében annak birtokait, amióta az édesanyja elhunyt. A „hölgy” megjelölés gyakorta gúnyosan hangzott el, mivel a leányzó állítólag fesztelenül bánt a kegyeivel.

Eoinnak nagy nehezen sikerült összeszednie magát, hogy meghajoljon, és azt mormogta:

– Lady Margaret.

– Íme, fiatal férfirokonom, akit említettem önnek – magyarázta Bruce.

Margaret fanyarul elmosolyodott, pillantását azonban le sem vette Eoinról.

– Úgy tűnik, a játék komolyabb volt, mint ahogy ön célzott rá, Lord Carrick.

Eoin biztosra vette, hogy az arca csak még vörösebb lett. Bruce felnevetett.

– Jelen lévő unokafivérem számára minden nagyon komoly. Ne is törődjön vele! Mellesleg köszönettel tartozik önnek.

Margaret elfordította a fejét Eoinról, és ferde vágású macskaszemét Bruce-ra meresztette. Egyik szépen formált szemöldöke felszaladt.

– Nekem? Köszönettel?

Bruce szélesen rámosolygott.

– Megmentette a vereség szégyenétől. Vesztésre állt ugyanis, még ha ezt nem is tudta.

Lady Margaret felnevetett, és visszafordult Eoinhoz. A férfi úgy érezte, a testében lévő valamennyi idegvégződés pattanásig feszül, amikor ismét rá vetült a leányzó pillantása.

– Valóban? – Női szájból ennél rekedtebb hangot még soha nem hallott. – És ön, lord, egyetért ezzel?

Margaret nem tudta, mit gondoljon az előtte álló ifjú harcosról. Minden kétséget kizáróan meghökkent, amikor a fickó berontott a helyiségbe, miközben a többi, ott tartózkodó férfiú azt magyarázta éppen, hogy nem számít, ha hozzáért a játék – a sakk – bábuihoz. Margaret nem tudta volna megmondani, vajon a fickó dühe vagy sármja hatására vert-e kissé hevesebben a szíve. Na jó, sokkal hevesebben.

Éppoly finom bársonyból készült palást volt rajta, mint a helyiségben tartózkodó többi nemesen, de akár páncélinget is viselhetett és hosszú pallossal hadonászhatott volna. E férfi minden porcikája a harcost tükrözte. Nem csupán a termete (magasabb és robusztusabb volt Carrick earljénél), hanem az a tömény erő is, ami belőle áradt. Hosszú, erőteljes léptei a harcra kész férfit idézték. Margaret jól ismerte ezt a típust, hiszen nyolc fivére mind harcos vagy leendő harcos, az apjuk pedig az élete utolsó húsz esztendejét a csatamezőn töltötte.

Általában még a zabolátlan, dühös férfiak sem tudták megfélemlíteni. Általában. De most, hogy látta, mennyire izmos ez az alak, és hogy átható pillantású kék szemében milyen megveszekedett düh lángol, felgyorsult a szívverése.

Miközben a férfit nézve arra várt, hogy választ kapjon a kérdésére, felmerült benne, hogy a szívdobogás valami másnak a jele lehet. Talán a meglepően selymesnek látszó, mézszínű haj az oka – jó néhány napszítta, szőkébb tinccsel, felidézendő a gyerekkori „alapot” –, amely szabálytalan hullámokban ért le a simára borotvált arc mentén a szögletes, gödrös állig; vagy az igéző szempár a szinte állandóan összevont (és szüntelen összpontosítást jelző) szemöldök alatt; vagy a markáns, ugyanakkor finom arcvonások, amelyek mintha gránitból lettek volna kifaragva.

Hű, de jóképű férfi! Úgy tartotta, hogy Tristan, Brigid fivére a legjobb képű fickó, akit ismer, de tőle soha nem vert úgy a szíve, mint most, még ama többszöri alkalomkor sem, amikor Tristan csókot lopott tőle. Tőle soha nem bizsergett ilyen forrón a bőre. Igazság szerint valósággal izzott a teste, amióta ez a férfi belépett a helyiségbe.

Az ifjú harcos alaposan megválogatta a szavait. Nyilvánvalóan nem értett egyet az earl kérkedésével, de nem akart vitát kezdeményezni vele az emberei és őelőtte.

– Abban egyetértünk, hogy a játszma a vége felé közeledett – mondta végül.

Egek, micsoda hang! Mély és reszelős; egyenesen a csontjáig hatolt.

Bruce nevetett, és hátba vágta.

– Nagyon diplomatikus válasz, kuzin! Szerintem pontosan tudod, hogy csapdába csaltál. Akármi legyek, ha most fejben nem a bábuk állását rekonstruálod.

Az ifjú harcos – akinek neve Eoin MacLean, mondta Bruce – egyszerűen csak vállat vont.

Bruce ismét felnevetett, és a fejét rázta.

– És tudja, kedves hölgy, mi a legfelháborítóbb az egészben? Én gyerekkorom óta sakkozom, MacLean pedig csak most tanulta. Mégis ő a legjobb játékosok egyike, akikkel eddig megmérettettem magam.

– Tudni szeretném, miként játsszák a „királyok játékát”, ahogy az imént nevezte – közölte Margaret rendkívül ártatlanul Bruce-szal, bár pajkos pillantása elárulta, tisztában van vele, hogy az earl ezt korábban miért hangsúlyozta. Királyok játéka – mondta, miközben ő a király.

Carrick earlje minden szempontból olyan vakmerő volt, amilyen hírét költötték. Margaretnek ez nem volt ellenére, de az édesapjának soha nem vallotta volna be. Aki inkább a halált választaná, semmint egy Bruce-t lásson a trónon.

Bruce ugyancsak huncut mosolyából Margaret tudta, hogy a férfi szándékaival kapcsolatos megérzései jók voltak.

MacLeanhez fordult.

– Talán egy nap hajlandó lesz megtanítani?

Meglepetés tükröződött abban az áthatóan kék szempárban. A helyiségben hirtelen beállt csendből Margaret azt a következtetést vonta le, hogy megint rosszul csinált valamit.

Az ördögbe is! Most meg mi a baj? Mindössze néhány órája érkezett meg Stirling várába, de máris a napnál világosabb volt, mennyire más ez a hely, mint a garthlandi vár.

Sebaj, egy idő múlva majd beleszokik ebbe a helyzetbe. Efelől pillanatnyi kétsége sem volt.