Garaczi László

Arc és hátraarc

(egy lemur vallomásai)
– részlet –

alapdarab

© Garaczi László, 2010

I.

Rájövök, mire készülnek, de nem tudok onnan elmenni. A kutyát fejjel előre a csizmába gyömöszölik, fojtott hangon nyüszít. Sabján kipattintja a bicskát. Fémes íz a számban, szürke foltokat látok, leülök a földre. Nem figyelnek, el vannak foglalva, pálinkával locsolják a sebet. Úgy tűnik, megfulladt, de aztán felnyög, mellső lábával a csűr mögé vonszolja magát. Túléli, mondja Sabján a kucsmásnak. Nem először csinál ilyet. Ért hozzá, agronómus lesz.

A szédülés a szememen át jött, a nézésből.

Szabó sem tudta, hogy ezért lógunk ki, kutyát herélni. A bekötőútnál érem utol. A gyufa lángjánál a himlőhelyek gödrei, dühösen tépi el a szájától a cigarettát. Szabó sose kér kimenőt, eltávozást, nem volt még otthon. Én sem, de ő nem is próbálkozik, nem jelentkezik kihallgatásra.

Tizenkilenc éves vagyok, aknavető, ütegkezelő honvéd elvtárs. Tüzérújonc. Kisbuktás. Jelenleg emgé, azaz mezőgazdasági munkán. Csont a becenevem, még nem voltam nővel. Rágom a körmöm, a lábam izeg-mozog, könnyen elpirulok. A tizennyolcadik születésnapomon arra gondoltam, ha húszévesen sem lesz csajom, akkor vége, annyi, aki húszévesen szűz, az is marad. Alkalmatlan, tehetetlen, önfertőző szörnyeteg, gerince elsorvad, arcán ott a bűn, a gyengeség stigmája, leszokik a társaságról, nem megy ki az utcára, magányosan, nyomorultul végzi. Ez a tudat nem könnyítette meg a helyzetemet a laktanyában. Viszont jó terep volt szavak gyűjtésére, régi szenvedélyem folyamatosan kielégült. Memorizáltam, fecnikre írtam, tápos, gumi, dandár, rajcsúr, csak az első napok termése. A táposról először azt hittem, hadtápost jelent, a megvető hangsúlyból jöttem rá, hogy a tápos én vagyok. Tápos csirke, azaz nyamvadt, előfelvételis állomány. A középidős a gumi, pattog, mint a gumi, bejön a körletbe, kitépi a falból a kályhacsövet, szétszórja a kormot, tiszta ganéj itt minden, tíz perc múlva körletszemle.

A rajcsúr a laktanya melletti park, mondjuk, kimenőn fölszedek egy lányt a rajcsúron. Hamar kiderül, hogy nem szedek fel semmilyen nőt a rajcsúron, mert nem kapok kimenőt. Nem részesülök kedvezményben. Szabóval ellentétben én próbálkozom, de kérelmem, úgymond, összeegyeztethetetlen a szolgálat érdekével. Rácz főtörzs meg sem várja, hogy jelentsek. Tűnés, vagy szétrúgom a picsáját! Vagy csucsáját? Kihúzza a nevem a kérelemfüzetből, szakad a papír. Csucsa, ez is egy jó szó.

Rácz főtörzs szeme fehérje sárga, arca forradásos, a forradásokban nem nő szakáll, lehet, hogy a csontszövet is roncsolódott. Aknaszedő volt, felrobbant, állítólag egy repeszdarab vándorol az agyában. Húsz éve nem léptetik elő, mert elcsábított egy apácát.

Sok új szót kínált a katonai hierarchia is. Voltak a hallgató elvtársak (katonai főiskolások), a szivatásosok (továbbszolgáló hivatásos állomány), a polpityu (politikai tiszt), a parkettások (kemény váll-lapos főtisztek), és néha látogatóban egy-egy pizsamás (tábornok, nadrágján piros csíkkal). Főtörzs: fatörzs, alhadnagy: alhangya, és legalul vagyunk mi, kopaszok. Riadt szemű gyohabercik, elővett gecisták, cimmogó kopaszgyíkok. Akiknek a centije valahol Vlagyivosztok alatt csattog, az a papírból kivágott táposcenti.

Nem tudom, honnan jött ez a szógyűjtési mánia. Hároméves koromig nem szólaltam meg, hiába beszéltek, énekeltek, meséltek, kérdeztek, nem válaszoltam. Bólogattam, dünnyögtem, grimaszoltam, testbeszéd, az orvos azt mondta, türelem, majd kialakul. A szoba közepén játszottam egy paprikajancsival és egy műanyag katonával, verekedtek, dzs!, dzs!, anya beszólt, hogy kérek-e vajas kenyeret. Nem válaszoltam. Kiment a szobából. Körbenéztem, sehol senki, kezemben két bábu. Azt mondtam, bohóc, és fölnevettem. Anya úgy hallotta, bohót. Később, ha kérdezték, mi leszek, ha nagy leszek, azt válaszoltam, bohóc vagy katona.

Megtanultam, hogy szavakban beszélek, és a szavakat le lehet írni postásirónnal újságpapírra. Erzsi néni tanítja, később mártogatós vagy szivattyús tollal írunk vonalas füzetbe. Golyóstollal nem szabad, elrontja az írást. Úgy jegyzem meg a szavakat, hogy a régiek között megjelenik egy új, még nem tudom, mit jelent, de érzem a hangsúlyból, a környezetéből, a mellette lévő szavakból, hogy milyen. Megjegyzem, várom, hogy ismétlődjön, kiderüljön, mik a szándékai. Ízlelgetem a szavakat. A lecke olyan, mint amikor eltörsz egy gyufát, a burgonya bután erőszakos. Szeretem a citromfagyit a Szalay cukrászdában, és szeretem apát és anyát, de ez a két szeretem nem ugyanaz. A szavak több mindent jelentenek. Nem férsz a bőrödbe? Majd beleszorítalak, ha szűk, sziszegi a tornatanár. A szavak pontosak és illedelmesek, máskor kétértelműek, rendetlenek, maszatosak és halandók. Áristom, békekölcsön, ezek ma már nincsenek.

Könyveket olvastam, ami olyan volt, mintha eddig nem lettem volna biztonságban, végre nyugodtan lehettem egyedül. Egy ideig azt hittem, a könyvek magukban vannak, magukat hozzák létre. Elolvastam a Nemo kapitányt, és zavart, hogy a végén Nemo kapitány csak úgy eltűnik. Aztán elolvastam A rejtelmes szigetet, ahol Nemo kapitány újra felbukkan, így jöttem rá, hogy a két könyvet egy ember írta, és ez az író. Mindig elolvastam előre egy véletlenszerű mondatot a könyvek közepéről, vártam a meglepetést, mikor odaérek. Mást jelentett, mint először, önmagában. Kezdtem kijegyzetelni a különleges, erős szavakat, amik jótálltak magukért, ilyeneket, mint lesipuskás, cécó, suttyomban, pernye, száműzött, fizimiska, frászkarikát. Fura szavak saját világgal, vadásztam ezekre a magányos, büszke példányokra. Befogtam őket, akár egy-egy ritka állatfajt, a fehér színű, MNOSZ 5617-es, szabványméretű dossziémban gyűjtöttem őket.

A szüleim úgy látták, túlzottan magamba fordulok, vettek egy papagájt, Robikát. Elképzeltem, hogy barátok leszünk, délután odaültem a ketrecéhez, és azt ismételgettem, hogy Robika vagyok. Százszor, ezerszer, milliószor. Robika figyelmesen nézett, néha csiccsentett, de nem szólalt meg, nem mondta, hogy Robika vagyok. Hónapokig tanítgattam, ezt a mondatot, hogy Robika vagyok, többször ejtettem ki a számon, mint bármi mást életemben. Érezte, hogy valamit várok tőle. Kihányta az ételt. Nyitva hagytam az ajtaját, hátha a szabadságtól megokosodik. Mire délután megjöttem az iskolából, eltűnt, a szekrény mögé préselte magát. Egészen össze volt lapulva, nem adott ki hangot, nem kért segítséget, pedig hallania kellett, hogy szólítgatom. Partvisnyéllel piszkáltam ki. Másnap is nyitva hagytam az ajtaját. Úgy választotta meg a helyét az ülőrúdon, hogy a lehető legtávolabb legyen az ajtótól. Ha kivettem, visszamenekült. Az ételt továbbra is kihányta. Nem beszélt. Az eladó azt mondta, amikor vettük, hogy Robika száz évig él. Nem voltam benne biztos, hogy ez jó lesz neki.

Anyáék úgy döntöttek, hogy elajándékozzuk Robikát egy ismerősnek. Többé nem kísérleteztünk állatokkal. Próbáltam többet lejárni a térre, a foci jól ment, de a nagyok indiánnak csúfoltak a vágott szemem miatt. Mongolredő. Védte a mongolokat a sivatagi portól. Egyszer a lépcsőházban ültem, kezemben egy kavics, barna homokkő kis lukakkal. Jött egy nagylány fentről, odahajolt, egyenként hámozta le az ujjaimat, mit szorongatsz? Egy kavicsot csókolgatsz? Leszaladt a lépcsőn, a kanyarból még visszanézett nevetve.

Vannak, akik magabiztosan élik át a fesztelenség élményét, azt az egyszerű érzést, hogy közük van ahhoz, amit csinálnak, ami történik velük. Nekem ez nem ment. A tanárok szerint állandóan grimaszoltam. Pattanások jelentek meg az arcomon, de a bajszom nem nőtt. Nem tudtam, kihez forduljak segítségért. Feküdtem az ágyon, nem olvastam, nem tévéztem, csak töprengtem órák hosszat. Az indiánoknak gyér a szakálluk, szőrtelen a testük. Ami kevés szőr kinő, kagylóhéjjal levakarják. Szerettem az indiánokat, nemcsak a nyíllal lövöldöző indiánt, hanem amelyik nesztelenül surran az erdőben. Sokáig rágódtam a dolgon, mi lenne, ha odaállnék anya elé, és megkockáztatnám, hogy indiánok vagyunk. Megdermed, mozdulatlanul ül a hokedlin, szürke szeme a semmibe néz, olyan a tartása, mint a wigwam előtt ülő törzsfőnöké. Anya tanárnő akart lenni, főiskolára készült, de közbejöttem én. Mikor terhes lett, még a cigarettáról is leszokott, én meg azzal hálálom meg, hogy pofákat vágok óra közben.

Mire visszaértünk Szabóval, a többiek bementek, magukkal vitték a kutyát, nehogy megfagyjon. A ház ablakig ködben állt, mintha zsinóron lógna.

Egy hónapja vezényeltek ki munkára, cukorrépát szedtünk reggel hattól este hatig a Jóreménység Mgtsz-ben. Próbáltuk a répát megsütni, kőkemény volt, ehetetlen. Kenyeret pirítottunk, mackósajtot kentünk rá. Szombat este belógtunk a faluba, mustot árultak, erjedt szagú, buborékos, savanyú, de must. Zárórakor összekapaszkodva szédelegtünk ki a Gyenes kocsma ajtaján, felsorakoztunk, egyszerre csurgattunk a sötétben.

A kutya éjszakánként elkóborolt, az öreg megkérte Sabjánt, az egyik rajpékát, akit állatorvosira vettek fel, hogy ivartalanítsa. Nyilván nem így mondta. Herélje ki, szegje magvát. Álltunk a répaföldön, vártuk a lajtos kocsit, reggel óta felénk sem néztek. Akkor jött oda Sabjánhoz ez az ember. Pálinkát ajánlott cserébe, a faluban vegyük meg, kifizeti. Sabján hümmög, kéreti magát, szétnéz, arcán felgyűrődik a hús. A haja ék alakban a homlokába nő, ha leveszi az ingét, látszik, hogy szőrzetétől kidudorodik a trikó a mellkasán. Ő és Tóth a legerősebbek a században.

A petróleumlámpa üvegszája szívja a füstöt, hat kiskatona, egy öregember, Tinka, a lánya (vagy az unokája?) és egy vinnyogó kutya. A lány kancsal és csipás. Odaállok a kályhához, a hideget átmenet nélkül felváltja a forróság. Ujjammal morzsolom bepárásodott szemüvegemet. Sabján pálinkát kínál a lánynak.

Nem élek vele, bajt csinál.

A csikket ne dobd el, kapitalista, kiáltja Mikos, felkapja, kéjesen szívja, Balogh úgy csinál, mintha villanykörtét csavarozna be a halántékába, mutatja, hogy Mikos hülye. Sabján belehajol a lángba, a szemét forgatja: Ugass, kiskutya, ugass, ugass! Mikos vonyítani kezd.

Sabján azóta zrikálja Mikost, mióta az cuppogással állította le egyik éjjel a horkolását, és másnap el is játszotta a többieknek, ahogy Sabján először csak szuszog, aztán egyre hangosabban hortyog. Mikos színművészeti előfelvételis, bőre sápadt, áttetszenek rajta az erek, a szája nevetésre áll, nem tehet róla. Bizonyos távolságból csúnya nőnek néz ki, kedved támad megugrasztani, hatalmaskodni vele, vagy megvédeni. Beküldött neki egy krémet az anyja, Rácz főtörzs megtalálta a szekrényben. Méhpempős ránctalanító krém? Honvéd elvtárs, ráncosnak érzi magát? Sabján fürdéskor azzal ugratja, hogy leharapta a farkát egy kutya, azért olyan kicsi, csak a töve maradt meg. Mikos farka nem lóg lomhán, mint a többieké, hanem kicsire összehúzódva, peckesen rezeg a hasa alatt. Sabján így is hívja, Fütyike. Fityma honvéd. Egyik este Mikos elállta Sabján útját az ágyak közti folyosóban, és azt mondta, légy szíves, ne hívj Fütyikének. Sabján meglepődik: Megbántottalak?

Nem bántottál meg.

Igazán nem akartalak megsérteni.

Nem sértettél meg, csak ne szólíts így.

Nem tetszik neked a Fütyike?

Sabján közben nem is Mikosra, hanem a többiekre figyel. Balogh harsányan röhög, Halina mosolyogva mutatja lojalitását, Rab kényszeredetten és alamuszin somolyog, Tóth közönyösen flegma, Bernát és Szabó kivonulnak a körletből. Mikos leül, fújtat a stokiján. Halina, selypítve: Hajagszik a katona, mejt megázott a lova! Halinának állandóan van valami a szájában, csikk, gyufaszál, rágógumi, meggymag. A légy darabját öt forintért eszi, menetgyakorlaton húszért leharapta egy veréb fejét. Biológia–testnevelés szakra vették föl.

Az öregember száraz, megnyúlt arca, mint a kukoricacsuma. Sabján a késsel, amivel a kutyát herélte, vág egy darab szalonnát. Bazmeg, dobj meg egy cigivel, bazmeg. Nesze, bazmeg. Kösz, bazmeg. A szalonnának avas szurokszaga van. A fény vízszintesen két részre vágja a konyhát, Tóth szájharmonikázik, Mikos énekli a bluesséma refrénjét: Kompon dolgozom, kompon dolgozom… Sabján odaszól: Hogy rágnám szét a pici makkod.

Az öreg heherészik, mintha fémet kaparnának.

Tinka feláll, bemegy a tisztaszobába. Nem lehet megállapítani, hány éves, lehet kamasz lány, lehet felnőtt nő. Pina melegen, pálinka hidegen, mondja Sabján a gyomra mélyéből. Hunyorgok, marja a szemem a füst. Vakon ülünk a nyirkos ködben, dörömböl bennem az alkohol. Nem tudom, mennyi idő telik el. Egyszer mintha bent lennék Tinkával a szobában, aztán fekszem az úton a csillagtalan ég alatt, tudom, hogy föl kellene állnom, Szabó rángatja a mikádómat. Nem emlékszem, hogy érünk vissza a körletbe. Ruhástul alszom. Másnap nem szólunk egymáshoz. Valami megváltozik, Szabón látom, hogyan zajlik ez a változás… … …

Köszönet ismerőseimnek, akik segítettek a könyv írása közben: Bán Zoltán András, Benedek Szabolcs, Csaplár Vilmos, Csuhai István, Kis Tamás, Kukorelly Endre, Nagy Ildikó Noémi, Németh Gábor, Sárközy Bence, Schauschitz Attila, Szabó István (Sajtika), Teslár Ákos, Vámos Miklós, Závada Pál.

A szerző a könyv írása közben
NKA alkotói ösztöndíjban részesült.

GARACZI LÁSZLÓ 1956-ban született Budapesten. József Attila-díjas költő, író, műfordító. A Ho Shi Minh Tanárképző Főiskolán magyart és történelmet, az Eötvös Loránd Tudományegyetemen filozófiát hallgatott. 1982 óta szabadfoglalkozású író. A Széchenyi Irodalmi és Művészeti Akadémia és a Digitális Irodalmi Akadémia tagja.

Művei a Magvető Kiadónál

Plasztik (1985)

MetaXa (2006)

Arc és hátraarc – egy lemur vallomásai 3. (2010)

Wünsch híd – egy lemur vallomásai 4. (2015)

Plazmabál (2016)

Hasítás – egy lemur vallomásai 5. (2018)

Mintha élnél – egy lemur vallomásai 1. (2019)

Pompásan buszozunk! – egy lemur vallomásai 2. (2019)

Weszteg (2022)

A sorozatban megjelent kötetek

Bartis Attila: A nyugalom

Bereményi Géza: Azóta is élek

Bodor Ádám: Sinistra körzet

Dragomán György: A fehér király

Annie Ernaux: Évek
(Lőrinszky Ildikó fordítása)

Esterházy Péter: Egy nő

Garaczi László: Arc és hátraarc

Gabriel García Márquez: A szerelemről és más démonokról
(Székács Vera fordítása)

Grecsó Krisztián: Vera

Daniel Kehlmann: A világ fölmérése
(Fodor Zsuzsa fordítása)

Krasznahorkai László: Sátántangó

Rakovszky Zsuzsa: A kígyó árnyéka

Tóth Krisztina: Pixel

Ljudmila Ulickaja: Szonyecska
(V. Gilbert Edit fordítása)

Vida Gábor: Egy dadogás története

Tartalom

I.

II.

III.

Magvető
Könyvkiadó és kereskedelmi Kft.
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu
Felelős kiadó Dávid Anna

Felelős szerkesztő Szegő János
Korrektor Stenszky Cecília
Művészeti vezető Pintér József
Műszaki vezető Takács Klári

ISBN 978 963 14 4733 0
ISSN 3058-1532

Elektronikus verzió
eKönyv Magyarország Kft., 2025
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL OFL