Guttenberg Pál Népfőiskola

Orpheusz Kiadó

Perger Éva

Láthatatlan útjelzők

Szeretettel és hálával

Anyának és apának

az erős gyökerekért és a mindig hazaváró kertért;

Lujónak és Ferkének

vadhajtásaim metszéséért és a fáradhatatlan gondozásért.

Áhítat

A szépség az evilági örökkévalóság.

(Simone Weil)

Az az ősz a kegyelem ideje volt. Egy hatalmas tenyér simította végig szelíden a tájat, és keze nyomán minden beérett. A fénylő porszemek vibráló tánca nyugodt, szinte mozdulatlan áradássá lassult. A kipirult, lázas erdő fürdőt vett az ég kékjében, a színek lelkes lobogását hűs esők csitították. Az addig félkészen bolyongó, gazdátlan hangok egymásra találtak, és egyetlen tágas hangzatként zengtek tovább a gazdagító csöndben.

Az az ősz a távlatok ideje volt. A látóhatár végtelenné tágult, és az idő szétfoszlott a horizont mögött. A mélyreható bronz sugarak átvilágították a világot, a láthatón túli valóság röntgenképét vetítve szemem elé. Minden megméretett, s ami könnyűnek találtatott, azt száraz avarként sodorta el a szél.

Az az ősz az érés ideje volt. A lombok zöldje arannyá nemesedett, és a fanyar gyümölcsöt megédesítette az idő. Változás készülődött bennem is, és a szürettel végre megérkezett. Már nemcsak néztem, hanem láttam is; nemcsak vártam, hanem cselekedtem is; nemcsak hallgattam, hanem szóltam is. Régi utak értek össze és újak nyíltak meg lábam előtt: évek óta halogatott lépéseket tettem meg, magam mögött hagyva a félelmek árnyát. Útközben felcsendült egy elfeledett, mégis ismerős dallam: a hajnaltiszta, hófehér hallgatás szelíd összhangja. A bizonytalan tervek szándékká erősödtek, és az addigi töredék-élet egységgé gömbölyödve dorombolt bennem.

Az az ősz az áhítat ideje volt. Állandó ámulatban léteztem és nagy sétákat tettem a megszentelt tájon. A fanyar illatú erdőben figyeltem a fák bölcs derűjét, a bokrok izzó táncát, a rovarok réveteg röptét. A holtágnál csodáltam a víz tükörsima nyugalmát, a párák könnyed lebegését, a madarak szabad szárnyalását. Mindenütt az elmúlás méltósága sugárzott, és a természet egyetlen hatalmas imává lényegült át.

Hálaadó sétám egy gesztenyesorhoz vitt. A fák az út mentén szabályos rendben sorakoztak, és a kupolává záródott lombok alatt árnyas folyosó vezetett a fénybe. Megrendülve ballagtam a lenyűgöző kerengőn át, mintha csak egy elhagyatott kolostor boltívei alatt járnék. Templom volt, valódi remekmű, lélegző és eleven szakralitás.

Elhagyatott volt a táj, mégsem éreztem egyedül magam. A fák néma közvetítőként álltak föld és ég között: karjuk áldón nyúlt a magasba, sóhajuktól pedig tisztább lett a világ. Mélyen gyökerező, de még vak hitük áttörte a föld súlyos tehetetlenségét, hogy a sötétségből a napvilágra jussanak, és egyenes derékkal, törhetetlen akarattal emelkedjenek egyre feljebb. Az évek a fákon is nyomot hagynak, de az idő kérge alatt keringő tápláló földi nedvek és az éltető égi fény elixírje kortalanná teszi arcukat.

A föld és az ég nemcsak a fákban, hanem a természet minden alkotásában összefonódik, és elválaszthatatlan szövetségre lép. Amikor a halhatatlan szellem az anyagba zuhant, a természet is formát öltött, de sosem feledte eredetét: Isten ujjlenyomata a világban, a természetfölötti emlékhelye, mely őrzi és sugározza a teremtés harmóniáját.

A természet szépségével – talán éppen ezért – sosem tudtam betelni. A láthatatlan művész ősszel mindent palettája tüzes árnyalataiba márt. Télen hűvös hangzatok telítik a csöndet, puhán duruzsolva a kikelet ígéretét. A tavasz örömében táncra perdül: a napfény felkéri a havat és mozgásra bírja, a szél pedig illatokkal keringőzik. A nyár a költészeté: nyiladozó szerelmét virág-szonettben, dühét zápor-epigrammában, bánatát napnyugta-elégiában mondja el.

A természet az építészetben is jártas, és alkotásaihoz sokféle anyagot használ. Sziklából barlangerődöket váj ki, a hegyek csúcsait kőből mintázza; a dombok lankáit földből, a sivatagok lágy íveit homokból készíti, míg az ég hatalmas csarnokát fagerendákkal támasztja alá.

A gesztenyék boltívét nemcsak a természet, hanem emberi kéz is alakította. Teret engedett a fák adottságainak, de vadhajtásait megnyírta, hogy hajlamaikból szigorú, fenséges rendet formáljon. Úgy álltak ott fegyelmezetten, akár a regulát betartó szerzetesek a délutáni zsolozsmán: egyéniségük feloldódott az arctalan közösségben, és fohászuk áthatotta az októberi tájat.

A fák kerengőjében természet és művészet összefonódott, létrehozva a tökéletes harmónia ritka, törékeny pillanatát. A szépség diadalíve alatt jártam: kisétáltam az idő fogságából, és minden régről ismerősnek tűnt. A lombok közt egy másik világ fénye szűrődött át, s a gesztenyék oszlopcsarnokába a végső Rend költözött. Öröm fogott el, a ráismerés boldogsága: ez a világ csak tükröződés, az elhalványult égi otthon földi mása.

Az az ősz az elmúlás ideje volt, de mégsem halált, hanem visszatérést ígért. A fasor minden lélegzettel nyújtózott egyet, hogy jobban hallja az ég szavát: kijelölte az irányt, és felidézte, hová is tartok.

Az az ősz a hála ideje volt. Óvatosan őriztem az október csodáját, és figyeltem minden rezdülését. Együtt imádkoztam a gesztenyékkel köszönetet mondva létemért, az életemet alakító gondoskodásért.

Az az ősz a hazatérés ideje volt. Az ég néhány hétre a földre szállt, s mint gondos kertész, elültette magvait, hogy a földben fogant, de a fénybe nyíló szépség kaput nyisson az örökkévalóságra. A fasor kitárult, és a sajgó honvágy végre csillapult – mert a szépség formába öntött, pillanatnyi halhatatlanság.

Változatok egy alaphangra

A világ legnagyobb csodája a derű. Ennél csak az a nagyobb csoda, a derű a melankóliából él.

(Hamvas Béla)

Minden évben eljön az a pillanat, amikor a nyár gondtalan muzsikájába egy leheletnyi szomorúság vegyül. A diadalmas dúr dallam lágy mollba vált, s bár az alaphang változatlan, a hangzás egésze megváltozik: borongósabb és révedezőbb lesz. Az év szimfóniájának e hangnemváltása az ősz közeledtét jelzi. A nyár ekkor pillantja meg először tükrében az idő múlásának nyomait, a hanyatlás első, apró jeleit. Az elmúlás szomorúsága szinte észrevétlenül kúszik be a nyár feszes, egészséges szövetébe, majd lassan lazítani, bontogatni kezdi aranyszálait.

Pilinszky János szerint „a tavasz és a nyár a természeté, de az ősz és a tél gazdagabb, a határtalan mindenség, az univerzum évada”. Tavasszal kitárul a természet kapuja és bezúdul rajta az élet pezsgő áradata, de ősszel az életfolyam lassulni és apadni kezd, a tenyészet idejét az enyészet váltja fel. Az évadváltás csöndes nyitányával lekerül a műsorról minden könnyű, szórakoztató műfaj, mert komolyabb előadásra készül a természet: az elmúlásra. A díszlet is ehhez igazodik: a színek szelídebbek, a fények lágyabbak, a hangok puhábbak lesznek. Az árnyékok megnyúlnak, s az addig harsányan ragyogó, arany verőfénybe némi bronzos, óarany árnyalat vegyül. A korábbi vidám kacajt az öregedő természet bölcs és derűs mosolya váltja fel, mely lehűti a nyár forró vágyait, megszelídíti izzó szenvedélyeit, elcsendesíti a természet zajos szimfóniáját.

Van valami fájó, hatalmas szépség és szomorúság ebben az őszi ragyogásban. A kacér és felelőtlen nyár után megkomolyodik az idő, a színes kavalkád után a nyugalom időszaka következik. Az őszi napsugár kicsit fáradtan, vágytalanul hinti aranyfényét a földre, s bágyadt ragyogása nemessé érleli a világot, de kialvása előtt, akár a tűz, még utoljára fellobban.

A természet változása az embert is elgondolkodóbbá teszi. A részegítő nyári kalandok emlékké szépülnek, a pusztító, lobogó szerelmek parázzsá szelídülnek, a harsány nevetések mosollyá lágyulnak. Lassan hömpölygő fényfolyam árasztja el a búcsúzó világot, s minden lehulló falevéllel egyre bizonyosabbá válik, hogy egyszer minden elmúlik. S ez a rádöbbenés, ez a rémítően hatalmas mysterium tremendum egyszerre tölt el borzadállyal és csodálattal. Az élet és halál közti fátyol egy pillanatra fellibben, s mi ott állunk a lét és nemlét határán megrendülve.

❈

A természet őszi búcsújának felemelő mélysége évszaktól függetlenül is átélhető a reménytelen szerelem szépséges fájdalmában. Amikor Rómeó megismeri Júliát, a gondtalan ifjú hirtelen a létezés egy másik, addig ismeretlen dimenziójába lép át, s ez egészen megszédíti. Addig csak az élet felszínén, a hétköznapok bódító hullámain ringatózott, de a szerelem örvénye addig sosem tapasztalt, veszedelmes mélységekbe rántotta. A langyos megszokottságnak a forró izgalom és jéghideg vacogás váltóláza vet véget. Az új élet magasfeszültségében minden átértékelődik. A takarékon pislákoló létezés-láng a szerelem olajától hirtelen máglyatűzzé lobban, s felperzseli maga körül a világ gyomerdejét. A reménytelen szerelem egyszerre jelent fájdalmat és örömet, kitörölhetetlen, örök jelet égetve a szívbe, hiszen a legmagasabb hőfokon ér véget és hagy nyomot. Ha Rómeó és Júlia a szerelem tetőfokán nem veszti életét, aligha kerül be a világirodalomba, inkább zsörtölődő házaspárként végzi. Az ifjú Werther is szenvedéseiben éli meg élete nagy pillanatait: szinte gyönyörűséget lel Lotte iránti hiábavaló vonzalmában, s miután érdeklődése röpke viszonzásra talál, kioltja életét. Amikor az élet intenzitása már nem fokozható, fejest ugrik a halálba. Salto mortale.

Az elérhetetlenség tapasztalata különös állapotot idéz elő: a lét középpontjába a fájdalom és a szomorúság kerül, s egyed-uralma nem tűr meg más érzést maga mellett. A világ kizökken, s a hétköznapok minden dolga egyszerre lényegtelennek tűnik, mert a szenvedés magányában a hangsúlyok eltolódnak. A fájdalom titkos, belső középpontjának eleven túlérzékenysége elhárítja a külvilág durvának ható érintéseit. A szerelem seblázában szenvedő mégsem kíván enyhülést, mert érzi, hogy élete egyik nagy pillanata ez: az emelkedett szomorúság tisztítótüze. A hiábavalóságok erdejének felégetése után az ember hűvös távolságból nézi a letarolt belső tájat, mégsem sajnálja a látszólagos veszteséget, hiszen csak az pusztult el, ami nem állta ki a purgatórium próbáját. A belső égéshő felhajtóereje eloldja a megrögzült kötelékeket, s az ember a világtól eltávolodva, szenvtelen távolságtartással szemléli a korábban hatalmasnak látszó, de a szerelmi bánat mellett eltörpülő életmozzanatokat. Az ember tekintete a fájdalom lüktető gócpontjára szegeződik, s vak marad minden másra. Olyan ismeretlen belső mélységek tűnnek elő és olyan finom összefüggések rajzolódnak ki, melyeket a külvilág színesebb és harsányabb tarkasága korábban elfedett. Az elérhetetlenség fájdalma olyan belső hangzatokat kongat meg, melyeket máskor elzár a hétköznapok monoton és silány verklizenéje; halált sejtető melódia zeng fel a mélyben, melyet a végesség bizonyossá váló tudata vezényel. A szerelem az elmúlás szép hírnöke: születésétől fogva törékeny, gyönyörűséges gyötrelem, mely az örökkévalóságra sóvárgó szárnyalásában mégis elmúlásra ítéltetett. S mikor ez a fájdalmas tapasztalat az ember elevenébe vág, a csalódás törései mentén utat talál lelkébe a fájdalom megemelő, paradox intenzitása, a melankólia.