Fordította
Divinyi Anna

A fordítás alapjául szolgáló mű:
Meri Valkama: Sinun, Margot

Copyright © Meri Valkama, 2021

First published in Finnish with the original title Sinun, Margot by Meri Valkama by Werner

Söderström Ltd (WSOY), Helsinki.

Published in the Hungarian language by arrangement with Bonnier Rights Finland and Andrew Nurnberg Literary Agency, Budapest.

Quotation of the lyrics of the song Schmetterlinge im Eis by Herbert Grönemeyer translated and published by permission from ton-y GbR Music & Consulting, Köln-Ehrenfeld, Germany.

All rights reserved.

The cost of this translation was supported by the Finnish Literarture Society (FILI), gratefully acknowledged.

Ölel, Margot © Partvonal Könyvkiadó, 2024

Magyar fordítás © Divinyi Anna

Minden jog fenntartva! Jelen kiadvány sem részben, sem egészben nem másolható, nem sokszorosítható, sem elektronikus, sem mechanikai eljárással. Bárminemű felhasználása csak a kiadó írásos engedélyével történhet.

Partvonal Könyvkiadó, Budapest, 2024

www.partvonal.hu

Felelős kiadó a Partvonal Könyvkiadó ügyvezetője

Felelős szerkesztő: Korentsy Márta

Műszaki vezető: Dubecz Adrienn

Szerkesztő: Vass Norbert

Korrektor: Dobos Attila

Borító: Földi Andrea

ISBN 978-963-609-112-5

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft. www.ekonyv.hu

Tartalom

ELSŐ RÉSZ

Berlin, 1989. október 8.

2011

Szüleimnek, akik Berlint
adták nekem.

Sosem veszítjük el azt, mi hiányzik nekünk,

Akit pedig szeretünk, azt örökké hiányoljuk.

CLAES ANDERSSON

ELSŐ RÉSZ

Berlin, 1989. október 8.

A lány bársonyszoknyája lebeg, a haját pedig úgy borzolja a szél, akár a rétszéli szalmát. Gesztenye őz módjára, ugrálva halad, nem ismer félelmet, vad. Kiáltok neki: állj meg, azonnal állj meg, de a kislány nem hall, már majdnem oda is ért. Rózsaszínben és lilában pompázik az ég, megpróbálok a nyomában maradni, de kövek szúrják a talpamat. A barnaszén égeti a tüdőt, a kipufogófüst csípi a nyálkahártyát, én pedig nem érem utol a lányt. Gesztenye elér a falig, a határátkelőig, a férfiig, aki szigorúan néz és felemeli a fegyverét. Kiáltok, de a hangom nem hallatszik; futok, de a lábaim nem visznek. Elesem. Gyöngy alakban serken ki a vér a térdemen, amikor valahonnan fény virrad, zöldes, hideg fény. Gesztenye megáll a katona előtt, de a férfi nem lő. A gyermek vállára helyezi a kezét, lehajol, rámosolyog, én pedig megértem: a lány már nincs itt. Még látom a körvonalát a falnál, de aztán, egy pillanat múlva a gyermek már el is tűnt, már a nyugaté.

Hideg izzadságban ébredek fel. A szekrény tetején az óra azt a csendet mutatja, amely nem tartozik se éjszakához, se reggelhez, hanem a súlytalan átmeneté, az időt, ami megállt. Néhány órával ezelőtt az őszi szél zászlókkal töltötte meg a teret – sarló, kalapács, búzakalász. Klarinét és kürt hangja szállt tisztán, ritmusosan. Nehezen tudtam kimászni az ágyból, rá kellett kényszeríteni magam, hogy felöltözzek, egyek, igyak egy csésze teát és kilépjek az emberek közé. Féltem, hogy a Piros Biciklis gondolatai magukkal ragadnak engem is. Mi lesz, ha én is olyannak kezdem el látni a dolgokat, amilyennek ő, és amilyennek annyian – helytelennek, értéktelennek, bűnösnek? A Karl Marx sétányon összegyűlt ezernyi ember között egy pillanatra megfeledkeztem a félelmeimről. Negyven év. Micsoda eredmény egy olyan országnak, amelyben sosem hitt a Nyugat! Télen azt mondta Honecker: „A berlini fal még száz év múlva is állni fog”, ma pedig: „Mi vagyunk az állandóság! A szocializmus sosem ragyogott szebben, mint most, az NDK színeiben!” Néztem az apró zászlókat lengető gyerekeket. Becsuktam a szemem. „A romokból feltámadva” – a miénk a legszebb himnusz. Miközben hallgattam, magam mellé képzeltelek, és ideképzeltem őt is, a gyereket, akinek a születésnapján nem lehettem ott.

Hazasétáltam az őszesti, enyhe időben. Engedtem magamnak fürdővizet. Aztán elaludtam. Mikor felébredtem, a kiáltások már bizonyára órák óta visszhangoztak az utcákon. Széthúztam a függönyöket. Emberek ezrei, tízezrei, ugyan ki tudná megszámolni őket? Kint tolongtak, az Alexanderplatzra igyekeztek mindannyian. Kinyitottam az ablakot, a levegőben szinte érezni lehetett a dühöt. A Köztársasági palota felé tartott az embertömeg. „Gorbi, segíts nekünk! Mi vagyunk a nép! Mi vagyunk a nép!” ‒ kiáltozták, de a palota néma maradt. Engedtem, hadd törjön fel belőlem a sírás.

Aztán erőt vettem magamon és én is az utcára rohantam.

Még mindig Lesnik bebörtönzése körül járnak a gondolataim. Máskülönben talán hallottam volna a fél ötre hirdetett nagygyűlésről. Talán a legelejétől követtem volna az egyre nagyobbra duzzadó menetet és a Rathausstraßén végigsétálva a Köztársasági palota elé igyekeztem volna, ahol sorfalat képeztek a rendőrségi teherautók. Talán én is ellenálltam volna, amikor megindultak, hátrálásra kényszerítve a tüntetőket, mivel – ahogy azt jól tudod – nem hiszek a kínai megoldásban. De csak akkor értem utol a tömeget, amikor valaki a hangosbemondóba kiáltott: „Mindenki a Prenzlauer Berghez!” És így a tömegben haladtam a Karl-Liebknecht-Straßén, miközben skandálták a jelszavakat, a rendőrök pedig az út szélén álldogálva, tehetetlenül figyelték a hömpölygő sokaságot.

Erich. Vannak napok, amikor azt kívánom, akadna a torkodra a bécsi szelet! Dögölj meg! Vagy még rosszabbra gondolok: azt kívánom, bárcsak sosem léptél volna be a Piros Biciklis ajtaján, nem mutatkoztál volna be Kalásznak, majd Katjának, Koszorúnak, Paradicsom doktornak, Lesniknek és végül nekem. Néha azt kívánom, bárcsak sose virradt volna fel az a nap – a nap, amikor először néztél rám; a nap, mely után mindenki más számára láthatatlanná váltam.

De még mindig vannak olyan pillanatok is, amikor szükségem lenne rád. És Gesztenyére. Az ilyen éjszakákon, mint amilyen a mai is, fáj a hiány, ami beitta magát a bőröm alá. Ilyenkor az árnyékban leterített pléden éppen álomba szenderülő gyermekre gondolok. Rá gondolok, ahogy áll a homokos parton, a mólón, a réten, ahogy szél borzolja a haját. Rád gondolok, ahogy a fülembe suttogsz: hát ilyen érezni téged. Beszívom az illatodat, ami ott van már az én bőrömön is.

Hol vagy? Ugye megkaptad a levelemet? Miért nem válaszolsz? Kalász és Koszorú eltűnt, és már a Piros Biciklis és Paradicsom doktor sincsenek itt. Felszívódtak. A legtöbben Nyugatra mentek, Magyarországon vagy Ausztrián keresztül. Erich, nekem is mennem kellene? El szeretnék menni. De mégsem.

Amikor hazaértem az után a hosszú éjszaka után, bezártam az ablakot, hogy ne halljam tovább a kiabálást. Nem ezeket az embereket akarom beengedni az életembe, hanem titeket. Előkerestem egy fényképet. Gesztenye haját már be lehet fonni vajon? Hogy van? Azzal vigasztalom magam, hogy legalább ő kimarad ebből az őrületből. Legalább ő. Amikor a gyermekre gondolok, könnyűnek érzem a döntést: még nem indulok el, kivárok egy keveset. Még egy kis ideig, azután már nem kell tovább.

Aztán akár bele is fulladhatsz a bécsi szeletedbe.

Ölel,
Margot

2011

A Fischerinselen nedves volt a föld, apró, éles kavicsok borították a talajt. Vilja lehajolt, egy fa tövéből felemelt egy sötétbarna gesztenyét, és mintha kincset talált volna, a tenyerébe rejtette azt. A juharfa eső áztatta magvai hevertek szanaszét, keskeny csíkot formáztak a homokban. A Vilja előtt magasodó ház óriásinak hatott, szögletes volt és monumentális, ugyanúgy, mint évekkel azelőtt. Megfogta a táskáját, keresztülsétált a játszótéren. Elszáradt juharfalevelek, gesztenyehéjak és a vihar által letépett ágak ropogtak a lába alatt. Valaki a bejárat előtt hagyott egy világoskék robogót. Vilja kinyitotta a súlyos üvegajtót. Egy hosszú kabátot viselő férfi várta az előtérben, egyik kezében esernyőt, másikban bőrfedelű iratmappát szorongatott.

‒ Maga jött megnézni a lakást?

Vilja bólintott, kezet nyújtott és köszönt. A férfi mutatta az utat a liftig, Vilja pedig követte őt, egy szót se szólt, pedig udvarias lett volna mondani valamit. A férfi a plafont bámulta, cipőorrával a padlón kopogott, miközben a hegyes, mitesszeres orrán keresztül szörcsögve vette a levegőt. Némán hagyták el a ház egyik emeletét a másik után.

‒ Rémes egy tél. Borzalmas – szólalt meg végül a férfi, és ernyőjéről a lift sarkába rázta a vizet.

‒ Bizony, rémes.

Viljának egy pillanatra bevillant a téli Helsinki, az utakat eltorlaszoló hókupacok és az arcot ledermesztő fagyok.

Ahogy kinyílt a liftajtó a tizennyolcadik emeleten, azonnal arcul csapta a szag. Ugyanaz a szag, huszonöt év elteltével is pontosan ugyanaz, gondolta, és ha bárhol máshol lett volna, az arcát a sáljába rejtve védte volna magát a szemétledobó bűzétől, most viszont engedte, hadd áradjon szét benne a rothadás édeskés szaga. A férfi a folyosó végénél megállt, bedugta a kulcsot a zárba.

‒ Törölközőt a fürdőben talál, az ágyneműhuzatot felhúzták. A takarítás a maga feladata.

A férfi ment előre, és ahogy a lakásba léptek, a mappájából papírt és tollat vett elő.

‒ Át is venném a kauciót meg az első heti bérleti díjat. A továbbiakról majd egyeztetünk, ha már tudja, meddig marad.

Vilja aláírta a papírt, majd a másikat is, mindkettőt átnyújtotta a férfinak, ezután pedig egy köteg pénzt szedett elő a táskájából.

‒ Csendes ez a ház – mondta a lépcsőházba pillantva, miközben átadta a bankjegyeket a férfinak.

‒ Milyenek az itt lakók? Ismeri a szomszédokat?

A férfi felhúzta a cipzárt a kabátján, majd felhajtotta a gallérját.

‒ Ebben a házban van vagy kétszáz lakás. Mindenféle ember lakik itt.

Vilja letette a táskáját a kanapéra a nappaliban, és az oldalzsebből egy fényképet vett elő. Apa egy csónakban ült, mosolygósan, mögötte a nyugodt tengerbe lebukó nap. Vilja az ablakpárkányra helyezte a fotót, mellé pedig a játszótéren talált gesztenyét. Az esőcseppek végigfolytak az ablakon, de a homály mögött is kivehető volt a tetők fölé magasodó torony. Az ég felé nyúló magas, világos színű építmény keskenyedő sziluettje, a tetején pedig egy szürke gömb uralta a tájat, mintegy emlékeztetve mindenkit, hogy mindez mégsem álom volt, hanem valóság ‒ éppúgy, mint az elvesztegetett idő. Pár pillanatig bámulta az épületet, majd az előszobába lépett és kinyitotta az ajtót. Mélyen a tüdejébe szívta a szemétledobó átható bűzét. Sárga linóleum fedte a padlót, a széleken szürkés szegélyléc futott végig. Müllraum. Ez állt a folyosó túlsó végén levő ajtón, de ha nem is írták volna ki, az ember akkor is tudná pontosan, hogy mögötte található a szemétledobó.

Vilja beszállt a liftbe, és lement a negyedikre. Keskenyebb és rövidebb volt a folyosó, mint amire emlékezett. Elsétált a folyosó végéig, érezte, ahogy bizsereg a tenyere. Tényleg ilyen volt? Hát persze hogy ilyen. Először a karácsonyi dekorációra figyelt fel. Műanyag faágacskák, színes gömbök és piros selyemszalagból kötött masnik. Kietzmann, ez állt a névtáblán. Vilja lenyomta a kilincset, de az ajtó meg se moccant, újra lenyomta, majd elengedte. Kiengedte a levegőt a tüdejéből, a vállát ellazította, beszívta, majd kifújta a levegőt, végül az ajtó elé ült a földre, és egy összehajtogatott, megsárgult papírt vett elő a zsebéből. Már majdnem besötétedett, amikor végigfutott a tekintete a keskeny, légies betűkön. Gondolatban ismét Helsinkiben járt, egy pillanat alatt, a temetésen, apa kétszobás lakásában. A dobozok között, az íróasztal fiókjában, a lapos fémdoboz alján talált levélkötegre gondolt, arra a délutánra, amikor titokban behúzódott a konyhabeugróba és a kivette a stószból a legfelső borítékot. A címzettnél egy számára ismeretlen postafiók volt olvasható, kelet-németországi bélyeg volt a borítékon, rajta a pecsét 1989-ből származott. Egyszer, kétszer, háromszor elolvasta a levelet, aztán az anyjához fordult.

‒ Ki az a Margot?

Anya félbehagyta az ablakmosást, a levélre bámult Vilja kezében. Egy pillanatra még annál is nagyobb csend lett a lakásban, mint azon az októberi délutánon, amikor Vilja holtan talált az apjára.

‒ Hát csak megtartotta ezeket.

Anya lassan ejtette ki a szavakat, mint aki el se hiszi, amit lát, majd hátat fordított Viljának, egy újabb adag tisztítószert spriccelt az ablakra, és sikálni kezdte, mintha tízévnyi koszréteg gyűlt volna össze rajta. A hab kitakarta a fenyőfát, a szembeszomszéd házát és a beköszönő őszt, Vilja pedig a fülében érezte a szívdobogását.

‒ Ki az az Erich? Kinek írták ezeket a leveleket?

Anya letette a rongyot, felé fordult és Vilja látta: az anyja elsápadt, mintha egy fojtogató hártya nőtt volna az arca köré. A hangja fáradt volt, lassan ejtette ki a szavakat.

‒ Annak a férfinak írták ezeket a leveleket, akiről azt hittem, hogy ismerem. Az apádnak szóltak. Apád volt Erich.

Anya szemében bánat ült, öreg és erős bánat csillogott a tekintetében és zsugorodott ránccá a homlokán. Anya lassan, mélyet sóhajtott.

‒ Azt hittem, már rég elégette ezeket. Tépd össze ezt a szemetet, csak szomorúságot okoz.

‒ Te olvastad ezeket?

‒ Egy részüket. Régen. Nagyon régen.

‒ Tehát tudod, ki az a Margot.

Anya megrázta a fejét, elcsendesedett. Csak, amikor Vilja egyik lábáról a másikra helyezte át a testsúlyát türelmetlenül, akkor szólalt meg, majdhogynem suttogva, csendesen:

‒ Tudom, hogy volt valami Margot. Valaki, aki az apádat Erichnek nevezte. De nem tudom, hogy ő pontosan ki volt. És már nem is akarom tudni. Kérlek szépen, tépd össze a leveleket.

‒ Ezt 1989-ben írták. Akkor még házasok voltatok, együtt laktunk mind.

Anya az ablakhoz fordult, ahol a tisztítószer buborékok formájában lassan folyt lefele. Sodródott, akár egy jégtábla a tengeren.

‒ Igen, de már nem sokáig. Te is emlékszel arra az őszre.

Vilja újra kihajtotta a levelet, elolvasott belőle egy-egy szót.

‒ Margot valami kislányról ír, akit Gesztenyének nevez.

Csend töltötte be a levegőt, ragacsossá tette a tenyereket és a Vilja előtt álló nő egyszerre ismerősebbnek és idegenebbnek tűnt, mint korábban valaha.

‒ Igen, Vilja. És nem csupán ebben az egy levélben. Margot sokat írt erről a lányról.

‒ Vagyis rólam?

‒ Igen.

Vilja még egyszer elolvasta a levelet, aztán összehajtotta, és visszament a lakásba. A nappali ablakához lépett, bámulta a berlini tetőket. Az esőn át meglátta a tévétorony antennájának piros, újra meg újra felvillanó fényét, és megszületett benne egy világos és szilárd gondolat. Hagyta, hogy formát öltsön a fejében. Holnap megkereslek, Margot.

1983

OTTHON. Ez a mi otthonunk.

A gondolattól Markus Siltanen elmosolyodott. Összehúzta magán a bőrkabátját, behúzódott a tető alá és hunyorgott, hogy átlásson a szitáló esőn. A pocsék idő ellenére Markusnak ünnepi hangulata volt: tényleg itt állt, az új otthonát jelentő város központjában, körülötte az Alexanderplatz, a tévétorony, a világóra és a Vörös városháza. Itt állt, ez volt az otthona, és az ebből fakadó örömöt még ez a rémes, közép-európai téli vihar sem rontotta el, amely megálljt parancsolt a hajóknak Rostockban és a síelni vágyóknak a csehszlovák hegyek között. Hogy ne fázzon, Markus egy helyben ugrált, aztán hirtelen eszébe jutott: hát persze, a viharról fog írni! Vajon eljutnak az emberek a munkahelyükre? A gyárak gond nélkül üzemelnek ilyenkor? Az időjárás okozta következményeket miként kommentálják vajon Nyugaton? A szocializmust persze a legvadabb természeti körülmények sem rengetik meg, mégis érdemes feltenni a kérdéseket, hiszen csak így lehet meglelni a válaszokat, melyek segítenek az igazság feltárásában. A lehetséges témák már napok óta cikáztak a fejében. Számos volt, de vajon melyikkel jó nyitni, melyik az, amivel előhozakodhat az első cikkében, amely után a Nép Ereje egyetlen olvasójának sem marad kétsége afelől, hogy a következő négy évben a Német Demokratikus Köztársaság szívéből Markus Siltanen tudósít, a lap korábbi főszerkesztője, jelenlegi berlini kiküldött riportere. A vihar és következményei, ez az – tökéletes téma, egyszerre hétköznapi és mégis drámai.

A nedves hideg az ember csontjáig hatolt. Markus egyik lábáról a másikra helyezte át a súlypontját, aztán ismét vissza, egy helyben ugrándozott. Még mindig nem volt kedve kimenni a viharba. Kevesebb, mint egy kilométerre volt az otthonától, de a szélszaggatta ágak és a zabolátlan fuvallatok miatt elodázta az indulást. Felfelé tekingetett, boldoggá tette a tudat, hogy a tévétorony magasodik fölé. Ha elmúlik a vihar, eljövünk ide együtt, Rosa, a gyerekek és én, gondolta. Felmegyünk a lifttel, a torony tetejéről nézzük meg a várost, megmutatom a gyerekeknek a falat, a sajtóközpontot és a berlini eget. Ekkor figyelt fel Markus a nőre és a gyermekre. A sárga esőkabátot viselő páros a torony aulájába vezető ajtó felé futott. Be az aulába, kapcsolt Markus is, és utánuk eredt. A szél kis híján kitépte az ajtó zsanérjait, Markusnak csak két kézzel sikerült újra becsuknia. A nő az aula végébe sétált, ahol egy padra ültette a gyerekét. Markus a bejárati ajtó mellett maradt, majd észrevett egy férfit, aki a nő felé igyekezett, léptei bizonytalanul kopogtak a padlón.

‒ Asszonyom, lenne rám egy perce? – kérdezte.

A nő, aki eddig a fiát nézte, felemelte a tekintetét. A hajából havaseső csöpögött, lefolyt az arcán a szempillaspirál.

‒ Igen?

‒ A kollégám és én – kezdte a férfi, miközben a tőlük néhány méterre, görnyedten álló férfira mutatott, aki eltúlzott állkapocsmozdulatokkal rágózott, és az egyik kezében kamerát tartott – éppen forgatunk. Pechünk van az időjárással, mert most nincs valami nagy mozgás az utcán. Jól gondolom, hogy maga keletnémet?

‒ Persze hogy az vagyok.

‒ Hát persze, persze hogy az. Csak gondoltam, biztosra megyek, megfordult a fejemben az is, hogy esetleg cseh lehet. Vagy magyar.

Markus néhány lépéssel közelebb húzódott. A nő egyik lábáról a másikra helyezte a súlypontját.

‒ Mit akarnak?

‒ Csak feltennék néhány kérdést. Igazán röviden, az interjú pár perc lenne csak. Mindössze arra lennénk kíváncsiak, hogy mit kívánnak karácsonyra.

‒ Hát ez meg miért érdekli magát?

‒ A ZDF-nek készítünk műsort arról, hogy hogy ünneplik az NDK-ban a karácsonyt. És arról, mit kívánnak a keletnémetek az ünnepek alatt.

‒ Tehát a nyugati tévécsatornának forgatnak. Miért?

‒ Ki vannak éhezve odaát a keleten élőkkel kapcsolatos információkra. Sokan szeretnék tudni, hogy élnek a rokonaik. Magának lakik esetleg családtagja a fal túloldalán?

A nő még át sem tudta gondolni a választ, a férfi intett a rágózó kollégájának, aki odacammogott hozzájuk.

‒ Kurt Bäcker, az operatőrünk. Én pedig, én Klaus Hauser vagyok.

A férfi a kezét nyújtotta, szinte elérte a nő testét.

‒ Anne Stern – fogott kezet bizonytalanul a nő.

‒ Stern asszony, örülök, hogy megismerhetem – mondta a férfi, egy kicsit talán túl alázatos modorban.

‒ És te, te ki vagy?

Hauser lehajolt a fiúhoz.

‒ Peter.

A kisfiú az anyja mögé bújt.

‒ Peter! Na és hány éves vagy?

‒ Négy.

‒ Négy! – kiáltott Hauser, és a mikrofont Anne Stern arca elé tolva biccentett a rágózónak, aki időközben a vállára kapta a kamerát.

‒ Mondja csak, Stern asszony, hogy készülődnek a közelgő karácsonyra itt, Kelet-Németországban?

Markus el tudta képzelni, mi játszódik le Stern asszony fejében: ha nem válaszol, akkor az undok elzárkózását rögzíti a kamera, ha pedig mond valamit, az interjút kikényszerítő pofátlan alak megkapja, amit akart. Egy darabig úgy tűnt, hogy Stern asszony csendben marad, de Hauser nem adta fel:

‒ Gondolkozott már azon, hogy mit kíván idén karácsonyra?

Anne Stern Hauser szemébe nézett, majd így szólt:

‒ Hát hogyne, hiszen már csak egy hét van az ünnepig. Azt kívánom mondjuk, hogy az amerikaiak vonják ki a rakétáikat Nyugat-Németországból.

Markus összerezzent. Klaus Hauser arcáról lefagyott a mosoly.

‒ Értem, vagy úgy. Ezenfelül esetleg más kívánsága is van esetleg?

‒ Igazából nincs. Csak azt szeretném, hogy béke, igazi béke legyen. Ez pedig nehezen elérhető, úgy, hogy több tucat rakétát telepítettek a szomszédunkba. Azt remélem, hogy Reagan és Kohl végre megértik, hogy a háború és az erőszakkal való fenyegetés nem segíti az államok közötti kapcsolatokat. Mi itt az NDK-ban békét kívánunk, magunknak és mindenkinek, karácsonykor és attól függetlenül is.

Klaus Hauser szárazon felnevetett. Mint aki feladta a túlerő elleni harcot, elvette a mikrofont Anne Stern elől, és a kisfiú orra alá dugta.

‒ Na és te, Peter? Te mit kívánsz karácsonyra? Milyen karácsonyi ajándéknak örülnél a legjobban?

‒ Egy biciklinek – válaszolt Peter csendesen.

‒ Egy biciklinek! – a fiú válasza hallatán Hauser felvidult. – Van esetleg kedvenc színed? Zöld, vagy esetleg kék biciklinek örülnél?

‒ Pirosnak. Egy piros biciklit szeretnék.

Na, az lenne ám a valami, egy piros bicikli!

Klaus Hauser elvette a mikrofont Peter elől, hátat fordított Anne Sternnek és fiának, majd a kamera elé lépett. Már nyoma sem volt az arcán a mosolynak, a helyére eltúlzott aggodalom ült.

‒ A négyéves, kelet-berlini Peter egy piros kerékpárt kér karácsonyra. Vajon mi lesz a kívánságával? Édesanyjának vajon van módja, hogy teljesítse a fia vágyát? Itt, a határ túloldalán, a keletnémetek egyre több mindenből szenvednek hiányt. Még a legszükségesebb dolgokra sem mindig telik nekik, ételre, italra, és gyakran az alapvető élelmiszerek is egy pillanat alatt elfogynak a boltokból a falnak ezen az oldalán. Még a cukor, kenyér és liszt is hiánycikknek számítanak, nem is beszélve a kávéról és a gyümölcsről. Banánt szinte sosem látnak errefelé…

Anne Stern kirontott a tévétorony aulája ajtaján, kezével maga mögött vonszolva a kicsi Petert. Markus hirtelen nem tudta, mit tegyen. Az üvegfal mögött kavarogtak a falevelek, mindenféle szemetet és havasesőt hordott a szél, és letört egy nemrég még az ég felé meredő faágat is. Mi van, ha a nővel és a gyerekkel történik valami? Pillanatnyi hezitálás után Markus is a térre rohant.

Az ég súlyos dunyhaként lógott az esőcseppfüggöny felett. Markus a városháza és Nikolaiviertel irányába szaladt. Sehol sem látta a nőt és a fiút. Vajon másfelé mentek? Talán a Köztársasági palota vagy a Prenzlauer Berg felé? Egy darabig tépelődött, majd a Nikolaiviertel mellett döntött és futásnak eredt, és nemsokára meg is látta a két sárga esőkabátot. A nő erőltetetten nagy léptekkel haladt a városháza felé, át a nagy szürkeségen, a kis Peter pedig szinte repült a pocsolyák fölött.

‒ Stern asszony! – kiáltott Markus, de a vihar elnyelte a hangját.

A városházánál a nő lassított a léptein, megállt, lehajolt, hogy a fia csizmáján megigazítson valamit. A férfi ekkor érte őket utol.

‒ Stern asszony. Nem biztonságos ilyen időben idekint!

Anne Stern Markus felé fordította a fejét.

‒ Ki maga? Hagyjon engem békén!

Markus hátrált egy lépést.

‒ Bocsánat, nem akartam tolakodó lenni. Markus Siltanen vagyok. Finnországból jöttem, nemrég költöztem az országba. Maga bizonyára nem vett észre, de hallottam a nyugatnémet riporterrel folytatott beszélgetését. Mekkora egy tahó! Szeretnék segíteni, nem biztonságos ilyenkor kint lenni. Hazakísérhetem? A fia is hamarabb lehetne biztonságos helyen.

Ha hezitált is a nő, Markus annak semmi jelét nem látta. Már felkészült, hogy majd bizonygatnia kell a jó szándékát Anne felé, készen állt, hogy megmutassa neki a sajtóigazolványát, az útlevelét, illetve, hogy megossza vele politikai nézeteit, de Anne Stern nem kérdezett semmit. Markus meglepetésére a nő a kezébe adta a gyermeket.

‒ Wallstraße kilencven. A gumicsizma feltörte a lábát.

Peter könnyű volt, akár egy kismadár, kemény, csontos felépítésű, áradt belőle a krumpli- és céklaszag. Markus nyaka köré tekerte a karjait és a férfi bőrének nyomta a nedves arcát.

‒ Mutassa az utat! – kiáltotta Markus.

A folyó felé haladtak, a kőlépcsőn felmentek az utca szintjére. Eső mosta az arcukat. Peter kígyó módjára tekeredett Markus nyaka köré. Valaki elejtett az utcán egy fekete bőrkesztyűt.

‒ Erre. Már közel vagyunk – mutatta az utat Anne, amikor átkeltek a hídon.

Markus meglátott egy játszóteret. Három háztömbbel és több tucat pocsolyával odébb, egy sárga kőház előtt a nő megállt.

‒ Itt vagyunk.

Anne Stern átvette Markustól a gyereket. Peter az anyja vállára hajtotta fejét.

‒ Maga messze lakik?

‒ A Fischerinsel tízben. Szörnyen rossz az irányérzékem, de úgy vélem, egész közel vagyunk.

A nő felnevetett.

‒ Fischerinsel tíz? Maga tényleg nemrég költözhetett ide. Egy köpésre van innen. Amott, a híd túloldalán.

Lelépett az úttestre, az esőfüggöny mögötti toronyházakra mutatott, és Markus rájött, hogy tényleg csak pár száz méterre van az otthona.

‒ Mit dolgozik? – kiáltott át az esőn Anne Stern, aztán a bejárati ajtóhoz húzódott.

‒ A nemzetközi hírügynökségnél dolgozom, a Mohrenstraßén. Újságíró vagyok.

‒ Aha, mint Klaus Hauser.

‒ Igen. Csakhogy én nem olyan vagyok, mint ő.

Anne Stern mosolygott.

‒ Nem, maga minden bizonnyal tényleg nem olyan.

Stern a zárba illesztette a kulcsot, és kinyitotta az ajtót. Fémből készült, szürke színű postaládák borították a folyosó falát.

‒ Köszönöm a segítségét. Maga nélkül még mindig ott ácsorognánk a pocsolya közepén. Most pedig szaladjon haza!

Az ajtó becsukódott a nő mögött, de Markus még látta, hogy a postaládák alatt, a falnak támasztva egy kis méretű, piros bicikli áll.