Paul ajándéka

2018. április 6-án Clair barátnőm hőn szeretett férje, Paul King egy fel nem fedezett agyi tumor következtében tragikus hirtelenséggel elhunyt. Paul egy fiatal kislányt, a tizenkét éves Sammyt és egy még fiatalabb kisfiút, a kilencéves Bobot hagyta maga után.

Paul King még magánál a Télapónál is értékesebb ajándékokat adott az embereknek, mert – felesége szavaival élve – „Szervdonor volt (a tökfej kétszer is felregisztrálta magát!). Négy életet mentett meg a halála utáni napon. A gyerekek hősként hivatkoznak rá – nagyon büszkék az apukájukra.”

Idézet a hivatalos levélből, amit a Nemzeti Egészségügyi Szolgálat vérátömlesztési és transzplantációs részlege küldött Clairnek:

„Egy húszas évei végén járó fiatalember, aki már lassan tizenegy éve szerepelt a transzplantációs várólistán, kapott végre egy vesét. A másik vese egy harmincas évei közepén járó úriemberen segített, aki körülbelül két hónapja került fel a várólistára.

Egy hatvanas évei végét taposó úr hasnyálmirigy-szigetsejteket kaphatott, melyek az inzulintermelésben segítik a testet, így az úriember életminősége kétségtelenül javulni fog.

Egy fiatal harmincas hölgy májátültetésben részesülhetett, köszönhetően Paul nagylelkű adományának.

Ön és kedves családja szintén nagylelkűen beleegyeztek a szövetadományozásba, ami azt jelenti, hogy Paul szív- és szemszövetet is adhatott. A szervekkel ellentétben a szöveteket bizonyos ideig tárolják, mielőtt a megfelelő befogadó személyek megkapnák azokat. Ennek következtében egyelőre nem áll módunkban tájékoztatást nyújtani azokról, akik részesülhetnek még Paul adományaiból, de a jövőben remélhetőleg további információkkal tudunk szolgálni.

Bízunk benne, hogy e hírek némi vigaszt jelentenek, és hogy büszkék a változásra, amit a szervadományozásnak köszönhetően Paulnak más emberek életében sikerült elérnie.

Még egyszer köszönjük Önöknek, és kérem, sose feledjék, hogy Paul ajándékai felbecsülhetetlen értékkel bírnak!”

Clair el sem akarta hinni, amikor a nővérektől azt hallotta, hogy még mindig számtalan gyászoló rokon visszautasítja elhunyt szerette szerveinek felajánlását, amikor azok még felhasználhatóak lennének, ahogyan Paul szervei is életet adhattak másoknak. Micsoda pazarlás. Sammynek és Bobnak hatalmas vigaszt jelent, hogy az apukájuk másokban is tovább él, nemcsak bennük.

Ami téged már nem szolgál, az más rászorulóknak még nagy hasznára válhat. Csak néhány percet vesz igénybe, hogy megtedd, amit Paul, és regisztrálj szervdonornak, ezzel a döntéssel levéve a terhet a gyászolók válláról, és hozzájárulva, hogy az orvosok és nővérek a lehető leggyorsabban tudjanak cselekedni. Minden információt, amire szükséged lehet, megtalálsz ezen a honlapon: www.organdonation.nhs.uk{1}

Légy te is hős, mint Paul King!

1971–2018

Abban a pillanatban, amikor világra jön egy gyermek,
születik egy édesanya is.

Anonymus

Az első trimeszter

A Napi Harsona szeretne bocsánatot kérni Derren Cannon tisztelendő atyától a rothsthorpe-i Kétkedő Szent Tamás-templomból és feleségétől, Marytől. Az „Otthon Cannonékkal” című csütörtöki cikkünkben szerepelt egy elírás. A szövegnek úgy kellett volna szólnia, hogy „Mary Cannon feldobta a lábát a kényelmes, öreg puffra. Férje, Derren Cannon pedig a foteljában pihenget”, nem pedig „Mary Cannon feldobta a talpát. A kényelmes, öreg puff, férje, Derren Cannon pedig a foteljában pihenget”. Őszintén elnézést kérünk a tisztelendő atyától és Mrs. Cannontól.

1.

– Ennyi pukkantóst egy melóhelyen! – viháncolt Gill Johnson.

Egy poén, amit minden héten elsütött, mióta csatlakozott hozzájuk; egy vicc, amit sosem unt meg, és amin a többiek még mindig nevettek, mert annyira rossz volt, hogy az már jó. A Pukkantós Műhely, a hatalmas, szaloncukor formájú pukkantós ajándék, vagyis a karácsonyi crackergyár tulajai, Joe és Annie Pandoro habár minden alkalommal felnyögtek, amikor a vicc elhangzott, mégis hiányozni fog majd nekik, amikor nem hallják többet. Gill már számolta a napokat a nyugdíjazásáig, amikor is mindent itt hagy, és a napos Spanyolországba költözik.

– Ó, dugulj már el, a kezed járjon, ne a szád! – csattant fel Iris Caswell, a legidősebb munkaerő a maga nyolcvanöt évével. Habár az „aú” és „íjj” hangok hagyták el a száját, ahányszor csak felemelkedett egy székről, és közben minden egyes ízülete nyikorgott, mint egy vénséges vén bárkának, de ha a teste többi része is olyan fitt és fürge lett volna, mint az ujjai, akkor minden áprilisban indulhatott volna a Grand National lóversenyen.

– Elfelejtettem, miről is beszéltem – szólalt meg Annie, szemöldökét összeráncolva a nagy gondolkodásban.

– Hogy a menopauza megfúrja a memóriád – emlékeztette őt Iris, miközben szalagból szakszerű masnit kötött az egyik pukkantós cracker vége köré. – A mi időnkben nem csináltunk ebből akkora ügyet. Nem reklámoztuk, hogy izzadunk, mint kövér kölyök a cukorkaboltban. Csak megtöröltük a szemöldökünk, és folytattuk a teregetést.

– A tévében valaki azt mondta, a nőknek kitűzőt kellene hordaniuk egy nagy M betűvel, ami jelzi az általunk ismert univerzumnak, hogy változáson mennek keresztül. – Gill savanyú kacagása egyértelművé tette, mit is gondol erről az ötletről. – Mi lesz a következő? „I” kitűzők az inkontinenciára, hogy ne kelljen várnod a vécé előtti sorban?

– Én hordanék olyat – mondta Iris. – Manapság, ha a hólyagom felkiált, hogy „Ugorj!”, én csak annyit kiáltok vissza, „Milyen magasra?”.

– Nos, én nem viselnék kitűzőt – döntött Annie, miközben az összes crackert, amelyekkel végeztek a hölgyek, bepakolta egy dobozba. – De még ha viselnék is, azon P betűnek kellene lennie a perimenopauza rövidítéseként.

Férje, Joe kidugta fejét az irodájából. Olyan férfi volt ő, aki imádott évődni a nőkkel, de néha szükségét érezte, hogy bizonyos társalgásokból kifaroljon, és elmenjen teát főzni. A női témák gyakran megrémítették, és hihetetlenül hálás volt, hogy férfinak született.

– Mi a fene az a perimenopauza? – kérdezte.

– Amikor annyira aggódsz, hogy menopauzába értél, hogy azonnal fel kell bontanod egy üveg Bambit – kuncogott Gill, a szörnyű viccek koronázatlan királynője. Joe feje újra eltűnt irodája menedékében, egyáltalán nem értve a poén csattanóját. Bizonyos dolgokat nem lehetett rendesen lefordítani az ő olasz anyanyelvére.

A Pukkantós Műhely egy kis iparterületi birtokon állt Higher Hoppleton és Maltstone községek között. A környéken volt még pár iroda is, egy festék- és tapétabolt, egy irodaszer-nagykereskedés, egy kisállat-kereskedés és Bren Bucijai, ami mindannyiukat ellátta szendvicsekkel, hatalmas üzletet csinálva ezzel. A saját kis egységük az egyszem földszintjével és a felette lévő félemelettel közepes méretűnek számított. Az alsó rész elülső felében foglalt helyet az óriási, drága crackergyártó masina, ami beragasztotta a pukkanós pálcikát, aztán feltekerte és lezárta a crackereket a nagyszámú megrendelésekhez, valamint a „guillotine”, ami felvagdosta a papírokat és a kártyákat. Volt egy terület, amit a kiszállításra kész crackeresdobozok tárolására tartottak fent, valamint a polcoknak, amin a sok gyönyörű, Svájcból érkező dekorpapír hevert. A hátsó részen állt egy kis konyha, egy mosdó és egy iroda azokra az alkalmakra, amikor hiányzott egy kis egyedüllét, vagy amikor Joe-nak arra volt szüksége, hogy elmeneküljön a társalgástól, ha az túl megterhelővé vált még az ő incselkedésen edződött nápolyi füleinek is. Volt még két asztal a drágább crackerek kézi feltekeréséhez, polcok tele pukkanós pálcákkal, apró ajándékokkal, papírkoronákkal, vicckártyákkal és szalagokkal, illetve egy hosszú asztal középen, ahol Gill és Iris ültek, töltögetve, összeállítva és felmasnizva a crackereket. A félemeletet bemutatóteremként használták az összes korábbi megrendelésük kiállítására. Ha valamelyik ügyfél szívesebben jött el a gyárba ahelyett, hogy Joe ment volna hozzájuk, akkor itt tudtak szakmai dolgokról beszélni, és megkötni az üzletet. Ahhoz képest, hogy milyen magasnak és személytelennek tűnt az épület, meglepően kényelmes és meghitt volt, mivel az ott készült termékekből és az azokat összeállító emberekből áradt a jó hangulat és a vidámság, ami nagyban hozzájárult a derűs atmoszférához.

Tizenöt évvel ezelőtt Joe Pandoro üzleti tanácsadóként dolgozott, Annie pedig ügyfélkapcsolati menedzserként. Mindketten boldogtalanok voltak a munkájukban, és mindketten azt kívánták, bár arra fordíthatnák az energiáikat, hogy saját maguknak dolgozhassanak, ezért elkezdtek keresgélni egy olyan céget, amit készen felvásárolhatnának. Így vették meg a becsődölt, akkor még „Pukkantós Jackie” néven futó vállalkozást. Nem tudtak semmit a cracker iparágról, és Jackie sem volt túl segítőkész. Két éven át veszteségesek voltak, nyereséget még a harmadik évben sem értek el, de aztán a negyedik évben a vártál is nagyobb profitot termeltek. Azóta minden évben figyelemre méltó növekedést sikerült produkálniuk. A dolgozók jöttek és mentek, de az Iris és Gill jelentette állandó csapattal a fedélzeten valahogy minden a helyére került. Olyan mértékben virágzott az üzlet, hogy a Pandoróknak már a fülükön jött ki a sok megrendelés, és újabb alkalmazottak felvételére volt szükségük, nem pedig arra, hogy elcsábítsa őket Costa del Sol varázsa.

– Nem tudom követni a testem. Épp amikor már azt hittem, hogy túl vagyok az utolsó menzeszen, és kidobáltam az összes betétem, újra elkezdtem menstruálni – sóhajtotta Annie, rátéve a fedelet egy teli doboznyi crackerre, leütögetve a széleit.

– Akkor ne dobd ki őket! – tanácsolta Gill. – Murphy törvénye, hogy majd akkor fog véget érni a havibajod, ha egy évre elegendő tisztasági betét tömi ki a fürdőszobaszekrényed.

– Már nem jött meg a tavalyi év közepe óta – mesélte Annie. – Aztán két héttel ezelőtt… bingó.

– Én mindig eléggé megszenvedtem e téren – mondta Iris a fejét csóválva, ahogy egy kellemetlen emléke visszaköszönt. – Azok az övek, amiket hordanunk kellett. És azok a gumikombinék.

Gill bólintott.

– A nők átka. Anyám egy nap hozzám vágott egy betétet, és azt kérdezte: „Tudod, mi ez, Gillian?” Fogalmam se volt. Aztán közölte velem, hogy havonta egy hétig nem fürödhetek kádban, nem moshatom meg a hajam, nem verhetek tojást, nem csinálhatok ezt, nem csinálhatok azt. Halálra rémültem. – Jól láthatóan megborzongott. – A legjobb dolog, ami valaha történt velem, a menopauza. Cseppet sem bántam, hogy búcsút inthettem a havibajnak. Addigra megszültem a gyerekeim és…

A hangja elcsendesült, és azt kívánta, bárcsak visszatekerhetné az időt néhány másodperccel, és nem mondaná ki azokat a szavakat, mert ő talán eleget tett az anyatermészet hívásának, és létrehozott egy újabb generációt – ahogyan Iris is –, de Annie nem volt ennyire szerencsés. Márpedig a menstruációja vége azt jelezte, hogy búcsút mondhat az örökké sorvadó reménynek, hogy még képes lehet rá. Az ő ablaka becsukódott erre a lehetőségre, és már a retesz is kezdett rajta bezárulni.

Iris észrevette a társalgásban beállt kínos csendet, úgyhogy a helyzet megmentésére sietett:

– És édes búcsút mondhatsz a szexuális étvágynak is – mondta. – Dennis és én kényelmesen átváltottunk egy kellemes kis Scrabble-menetre meg egy forró csokira lefekvés előtt. Puszi a pofira, és öt percen belül már alszunk is. A szex túl van értékelve. A fiataloknak való.

Annie ezt nem kommentálta. Joe-val talán nem huncutkodtak már úgy, mint a nyulak, ahogyan régen tették, de ezen a téren még mindig eléggé összhangban voltak egymással. Szerelmeskedésük különösen gyengéd volt az utóbbi időben, mintha felismerték volna, hogy életük egy új szakaszába léptek, és szerettek volna kárpótlásképpen vigaszt nyújtani és nyerni egymásból. Vegyük például a múlt éjszakát. Egy jóéjtpusziból elnyújtott csókolózás bontakozott ki, aztán a kezeik is vándorútra tévedtek. Mindketten jobban aludtak utána, mint amit bármilyen Scrabble-játszma és egy habos kakaó kiválthatott volna.

2.

Eve Glace kinézett az irodája ablakán a zajos sürgés-forgásra. Néhány évvel ezelőtt ez a terület még csak egy lapos és unalmas földdarab volt, a végében növekvő sok luc- és jegenyefenyővel. Most egy karácsony tematikájú vidámpark állt rajta. A Winterworld elképzelése zakkant nagynénje fejéből pattant ki. Evelyn Douglas egy macskamániás, idős hölgy volt, aki imádta a Mr. Kipling-sütiket, de csak ha akciósak voltak. Senki sem tudta, hogy valóságos zseni volt az értéktőzsdén, és vett is egy darabka földet egy elkeseredett földbirtokostól, amit a saját személyes Északi-sarkjává tervezett varázsolni. „Vurstli Barnsley-ban?”, gúnyolódott rajta a többség. De valaha az Alton Towers vidámpark is csupán egy vadászház volt nagy kerttel, úgyhogy a csúfolódók nyugodtan folytathatták a fanyalgást, mert Winterworld igenis megépült, működött és fantasztikusan népszerű lett. Ma már külföldről is érkeztek látogatók, a visszajelzések pedig mesések. A park minden évben bezár néhány hónapra, hogy elvégezhessék a munkálatokat, amitől még nagyobb és még jobb lehet, mint korábban. Pillanatnyilag épp zárva tartottak, vadul gürizve a színfalak mögött, hogy a Winterworldöt még varázslatosabb és még különlegesebb hellyé alakítsák. Mostanra már több mint elég helyszínen lehetett valami harapnivalót kapni: bájos kis kávézók és egy fagylaltozó a legfantasztikusabb ízekkel. Volt egy elvarázsolt erdő, ahol rejtett gépek gondoskodtak róla, hogy az év minden napján havazhasson. Aztán ott volt a Télapó Park, csupa kisebbeknek való játékkal, és egy jégpálya meg egy picike vadaspark, tele rénszarvasokkal és lámákkal, fehér pónilovakkal és mentett hóbaglyokkal, valamint egy kisvasút, ami a saját feje után ment, és nem volt hajlandó behódolni egyetlen mérnöki trükknek sem. Az idei nagy ötlet egy pancsolós lagúna volt. Kétéves projekt lett volna, de Eve ragaszkodott hozzá, hogy fejezzék be egy alatt – színtiszta elmebaj. Az építőmunkások találtak egy természetes forrást a karácsonyfa-ültetvényen, ami így tökéletes helyszínnek tűnt a lagúna elhelyezéséhez, melyet még a nagynénje vázolt fel az eredeti terveken. Amint az építésvezetője, Effin Williams rábólintott, hogy kivitelezhető a dolog, Eve ki is adta az utasítást, hogy akkor kezdjenek neki. Ahogyan azt Evelyn nénikéje mondta volna, a komfortzónádon belül nincs semmi izgalmas, és ő már csak tudta. Abban lelte örömét, hogy a hóbortjából művészetet varázsolt, de sajnos a fűzőjét szétfeszítő szabadság túl későn érkezett ahhoz, hogy láthassa az ötleteit megvalósulni. A látványosságot róla tervezték elnevezni: Lady Evelyn Tava. Eve szerette volna, hogy olyan elbűvölő legyen a tó megjelenése, mintha egy tündérek lakta erdőben állna.

Eve arra számított, hogy a nagynénje, mondjuk, egy medaliont hagy majd rá a végrendeletében, nem pedig egy fantáziavilág felépítésének terhét, együttműködve egy őrült, félig francia idegennel, akinek a neve lefordítva konkrétan azt jelenti, „Jack, a Jégkrém”; egy undok fráter, aki a telefonját egy SpongyaBob Kockanadrág-os zokniban tartotta. Egy nevetséges, elmebajos, felnőtt férfi testében rekedt kisfiú, akit már első pillantásra utált. Aztán valami varázsigének köszönhetően Eve képes lett átlátni a pattogós kiskutya képén, amit Jacques mutatott magáról, egészen a férfi szíve mélyéig, ami szilárd volt, és bátor, és szinkronban dobogott a sajátjával. Eve beleszeretett a férfiba, Jacques pedig feleségül vette őt, ahogyan azt meg is ígérte neki a legelső találkozásuk alkalmával.

Most látta is Jacques-ot az ablakból, ahogy a drámai gesztikulálásban felveszi a kesztyűt Effinnel. Eve kezdetben furcsának találta Effint. Zseniális volt a munkájában, vasszigorral irányította a munkásait, maga volt a korrektség és egy csomó walesi káromkodás megtestesülése. Félig walesi, félig lengyel csapata háborgás nélkül fogadta a kirohanásait, és idővel Eve rájött, hogy nem is akarnának senki más alatt dolgozni.

Figyelte, ahogy Effin és Jacques most is előadják a szokásos forgatókönyvet: Effin üvölt, hogy túl nagy a munkaterhelés, és mindjárt otthagy csapot-papot, Jacques pedig azt válaszolja, hogy segít neki összepakolni a szerszámait. Idén ezt legalább hetente egyszer eljátszották, de Eve kezdett aggódni, hogy Effin végül mégis beváltja a fenyegetését az ő nevetséges elvárásai miatt. Júniusban új mozifilm jön ki, ami véletlenül pont Winterworld címen fut, és egy szívdöglesztően jóképű, A listás színész játszik majd benne, nevezetesen Franco Mezzaluna. Eve poénkodott is Jacques-nak a lehetőséggel, hogy meghívhatnák őt az új látványosságuk megnyitójára, és épp amikor már beletörődtek, hogy az esélyük erre valahol a nulla és a zéró között van, Franco PR-irodája rájuk csörgött, és kérés nélkül felajánlotta a szolgálatait. Evelyn néni intézte el odafentről, erről mind meg voltak győződve. És ha Evelyn néninek benne volt a keze, akkor minden rendben is lesz.

Eve látta, ahogy Effin gyilkos tekintete nevetésbe csap át valamitől, amit Jacques mondott. A férje a vörösbegyeket is képes volt levarázsolni a karácsonyfákról. Nem létezett olyan alak, akivel Jacques ne találta volna meg a közös hangot: tudott okosan társalogni a bankokkal, alkudozni a beszállítókkal, maga volt a türelem az idősekkel, ékesszóló és barátságos a sajtóval, és egy valóságos Doktor Dolittle a parkban lévő állatokkal. De elemében leginkább a gyerekekkel volt. Eve keresztlánya, Phoebe rajongott érte, valószínűleg azért, mert Jacques maga is egy nagy gyerek volt. Rókás ébresztőórát használt, supermanes köntöse volt, és a telefonja csengőhangjaként a Scooby Doo főcímdala szólalt meg. Dilis – csodálatosan dilis. A gyerekek azt hitték, hogy ő maga a modernizált Télapó. Még a kisbabák is megbámulták őt a babakocsijukból, mintha nem e világi lény lett volna.

Ezekkel a gondolatokkal a fejében Eve elsétált az iroda hátsó részébe, hogy töltsön magának egy csészével a kávéskannából. A helyiség ezen területét egy hatalmas, kitömött, Gabriel nevű jávorszarvas őrizte, aki valaha Evelyn nénihez tartozott.

– Milyen a férjem, Gabriel? – kérdezte Eve a gömbdíszeket viselő jávorszarvastól. Gyakran beszélt hozzá, amikor egyedül voltak. Az állat nem szólt, de az arckifejezése mindig azt tükrözte, mintha fontolgatná a választ. – Milyen a gyerekekkel?

Kellene neki saját, súgta egy váratlanul rátörő hang, olyan erővel, hogy Eve úgy érezte, mindjárt ledönti a lábáról. Ezzel a sugallattal egyet is tudott érteni, mert Jacques-ból csodálatos édesapa válna. De mégis mikor? Túlságosan elfoglaltak voltak a gyerekneveléshez, a park minden energiájukat lekötötte. Illetve Eve még a negyvenet sem töltötte be, és az emberek manapság egyre később és később vállaltak családot; szóval még nem most, de majd egyszer. Amikor lesz rá idejük.

Várj csak a megfelelő időre, és az talán sosem jön el, mondta ugyanaz a hang, és Eve nem lehetett benne biztos, mert túl gyorsan tovaröppent, de nagyon is úgy hangzott, mintha egy öreg hölgyhöz tartozott volna.

3.

Palma Collins megállt, mielőtt jelezte volna a Ladybower Gardens 15. szám alatt lakóknak az érkezését, mert már a bejáró elejéről hallotta a falakon belül zajló veszekedést. Néhány pillanatig odakint álldogált, időt hagyva, hogy a szavakból elpárologjon a indulat; ami remélte, gyorsan meg fog történni, hogy elvégezhesse, amit kellett, aztán mehessen a dolgára.

Tabitha Stephenson éppen most nevezte „elsőrangú pöcsnek” a férjét. Christian pedig visszavágott egy „leereszkedő tehén” jelzővel. Legalább egyiküket sem érhette az a vád, hogy zsákbamacskát árulnának.

Az ajtócsengő gombja közvetlenül a nagyzoló „Stephen’s Hall” névtábla alatt helyezkedett el. Oké, szóval lehet, hogy a nagyobbacska kertes házak egyike állt a birtokon, de azért korántsem volt egy Downton Abbey. Tabitha körbevezette őt az első találkozásuk alkalmával még az új év elején, hogy megmutassa neki az impozáns házat, amiben a gyerek majd felnő. Úgy mutogatta Palmának a két fogadószobát, a dolgozót, a vidéki kúria stílusú étkezőt a tojásmintás, domború szegélyléccel, mint egy büszke ingatlanügynök, a kertben lévő öt és fél méteres pergoláról és a lenyűgöző skandináv sütögetős faházikóról már nem is beszélve. Na, attól tényleg leesett Palma álla. Megtarthatják a nyolcszögletű üvegházat, a jakuzzit és a hálószobából nyíló, bidével felszerelt külön fürdőket a férjnek és a feleségnek, de az a skandináv faházikó – ó, anyám! Palma remélte, hogy egy nap majd ő is elég gazdag lesz, hogy megengedhessen magának egy olyat, bár ez meglehetősen valószínűtlen volt. Egy kis szerencsével hamarosan kap majd egy szép kerek összeget, ami mindent meg fog változtatni számára, habár annak a mennyiségnek a közelébe se fog érni, amire ahhoz lenne szüksége, hogy olyan fényűző életet élhessen, mint amiben Stephensonék lubickolhattak. Ugyanakkor ki fogja rántani őt a pöcegödörből, és egyelőre ez meg is teszi.

A Stephen’s Hall magazinba kívánkozóan tökéletes volt, tele csillogással: csillogó, króm konyhai egységek, csillogó szekrényajtók, csillogó üvegasztalok és csillogó fapadlók. Palma eltűnődött, hogyan fog Tabitha megbirkózni a baba ragacsos ujjlenyomataival, amik megtörik majd a felszínek fényességét. Nem túl jól, vonta le a következtetést, de ez aligha volt az ő problémája. Amint a baba megszületik, Palma soha többé nem fog rá vagy Stephensonékra gondolni. Teljesíti a kötelességét, minden jót kíván, aztán elfelejti ezt az egészet.

Remélte, hogy mostanra már teherbe esik, mert minél hamarabb megtörténik a dolog, annál hamarabb túleshet a kilenc hónapon, és annál hamarabb folytathatja az életét, de a legutóbbi két menzesze óramű-pontossággal jelentkezett. Harmadszorra csak sikerül, mondta magának, ahogy kinyújtotta kezét a csengő felé, de nem nyomta meg, mert a vita még mindig tombolt odabent.

Az utcafronti ablak felső része résnyire nyitva volt, amit a pár nyilvánvalóan nem vett észre. „Egy percen belül itt lesz, Christian, úgyhogy kuss legyen!”, hallotta Palma kiszűrődni. „Te kussoljál!”, szólt vissza Christian.

Csend állt be, míg elszámolt háromig, úgyhogy Palma ezt jelnek vette, hogy tudassa végre érkezését. Az ajtócsengő a Big Ben harangjátékának nagyszabású dallamában szólalt meg, amíg ő magára öltötte a tőle telhető leghihetőbb „épp most értem ide” arckifejezését, azt, amelyik üdvözlően mosolygott, és abszolút nem volt birtokában bárminemű előzetes tudásnak arról, hogy másodpercekkel ezelőtt Stephensonék még úgy marták egymást, mint a veszett kutyák.

Tabitha kinyitotta az ajtót. Még cicanaciban és melegítőfelsőben is ragyogóan festett, mint mindig. Egy olyan buggyos, túlméretes felső volt rajta, amiben a vékony nők mesésen néznek ki, a ducik pedig úgy, mint egy felrobbant kanapé.

– Á, Palma, gyere csak, gyere! – Tabitha beterelte, miközben szikrázóan fehér fogsora összes darabját közszemlére tette. – Hát újra itt vagyunk.

– Aha – mondta Palma. Újra itt vagyunk.

– Még mindig szeded a folsavat, ugye? Se tea, se kávé. Bőséges víz és napi hétszeri zöldség és gyümölcs.

– Igen, Mrs. Stephenson – felelte Palma.

Ugyanaz a kérdés, ugyanaz a válasz, ugyanaz a hazugság. A folsavat szedte, és ugyan visszavett a teából és a kávéból, azért nem hagyta el őket teljesen. Már az is elég rossz volt, hogy nem ihatott alkoholt. Ami pedig a napi hétszeri zöldséget és gyümölcsöt illeti… álmodozz csak tovább, kedves!

– Christian! – kiáltott Tabitha a férje után. – Itt van Palma.

Mint mindig, most is Pelmának ejtette a nevét. „Palma, mint Mallorca fővárosa”, javította ki egyszer Palma, de Tabitha ragaszkodott a saját verziójához. Az a fajta nő volt, aki úgy tesz, mintha figyelne rád, miközben valójában folpack borítja a fülét, amire Palma igen gyorsan ráeszmélt.

Christian megjelent az ajtóban egy Armani farmerben és olyan pólóinget viselve, aminek a Lacoste márkanév és egy gigászi krokodil díszítette az elejét, úgyhogy senkiben sem merülhetett fel kétség, hogy dizájnerszerelésben feszít. Jobban öltözött a hétköznapokban, mint Palma ismerősei közül bárki más egy puccos alkalomra.

– Szia, Palma! – Legalább ő helyesen ejtette ki a nevét.

– Helló, Mr. Stephenson! – köszönt ő is.

Az egész nagyon szívélyesnek és normálisnak tűnt, egészen addig, amíg nem tudtad, hogy öt perc múlva Christian kiveri majd egy üvegcsébe, felszívja a cuccot egy sülthús-locsoló tubusba, amit aztán Palma felfecskendez a kürtőjébe, majd megemelt medencével és az exkluzív tapétának támasztott, égnek meredő lábakkal hátradől a vendégszobájukban, amíg a spermiumok körbeúszkálnak benne, igyekezve rátalálni egy petesejtre. Mindezt ötezer fontért, ami kisebb vagyonnak hangzott, amikor először felajánlották. Persze Palma csak hármat fog belőle kapni, mert a maradékot át kell majd adnia Clintnek. Ő már kapott kétszázat, amiért nyélbe ütötte a bizniszt. Ötszázat fognak kapni fejenként a terhesség megerősítésekor, a többit pedig kilenc hónappal később, az átadás napján.

– Akkor irány az emelet! – mondta Tabitha, a lépcső felé biccentve. – Ismered a menetet.

Igen, jól ismerte a menetet. Cipőt le, majd fel a krémszínű szőnyegen, tizenhárom lépcsőfok, aztán végig a folyosón az utolsó kis hálószoba felé. Gatyát, bugyit le, és várj türelmesen, amíg Mr. Stephenson végez a polírozással, és átnyújtja a tubust a bébidzsússzal.

Hallotta, hogy Christian belépett a szomszédos szobába. A szülői hálóba: ahogy egy kis ajtóra csavarozott plakett állította. Palma próbált nem belegondolni, hogy mit csinálhat, amikor minden elcsendesült. Nem kedvelte a férfit, de az okára nem tudott rájönni. Udvarias volt, és nagyon jóképű, de a mosolya sunyi volt, a tekintete túl intenzív és az első találkozásukkor a kelleténél egy pillanattal tovább fogta a kezét, amikor bemutatkoztak. Aligha elég ez, hogy teljesen leírja, de Palma valahogy mégis ideges lett tőle.

Nem tartott egy-két pillanatnál tovább, hogy Christian begyűjtse a spermát. Palma arra számított, hogy gyorsan át fogja adni, mint általában, aztán visszavonul, hogy hagyja neki is elvégezni a dolog ráeső részét, de ma becsusszant a szobába, lágyan becsukva maga mögött az ajtót.

– Tabitha kezd türelmetlenkedni – mondta halkan, aztán ujját a szája elé tartotta, hogy elhessegesse Palma válaszát. – Tudom, hogy az ilyesmit nem lehet siettetni, de bármikor csinálhatjuk hagyományosabb módon is, hogy növeljük az esélyeket.

Kellett Palmának néhány másodperc, hogy felfogja, mire is gondolt Christian. Csak amikor hozzátette, hogy „Gondoskodnék róla, hogy jól érezd magad”, akkor esett le neki a tantusz.

– Azt nem tehetjük – felelte szörnyülködve, elakadó lélegzettel. – Maga házas.

Palma ösztönei nem csaltak; a pasi tényleg egy kéjenc volt.

Christian a lehető legfelháborodottabb képet vágott.

– Palma, mi nem szeretkeznénk, pusztán egy sokkal… közvetlenebb módját választanánk a feladat elvégzésének. Kiiktatnánk a közvetítőt – tartotta fel a locsoló tubust –, ahogyan a természet kívánja az ilyen dolgoknak a megtörténtét.

Palmát nem érdekelte, hogy az anyatermészet jóváhagyja-e, vagy sem, ez így helytelen volt, csupa nagybetűvel.

– Nem – jelentette ki határozottan, és kikapta a tubust a kezéből. De Christian nem mozdult.

– Nos, remélem, hogy ezúttal működni fog – mondta. – Ha nem, akkor kénytelenek leszünk átgondolni a stratégiát. Tabitha is egyetért, ha esetleg ezen tűnődnél.

Palma nem kérdezett rá, hogy ezt mégis hogy érti, de azért egy kép beúszott lelki szemei elé az ágyon térdelő Tabitháról, akinek az ölében pihenteti a fejét, mint Offred a Szolgálólány meséjében.

– Nem árt, ha figyelmeztetlek, hogy Tabitha nem tartozik a legtürelmesebb emberek közé, akármilyen benyomást keltett is benned. Kétségbe van esve… és a kétségbeesett emberek kétségbeesett dolgokat tesznek, Palma.

Ezt ő is tudta. Ezért volt itt.

– Értelek – mondta. – Megteszem a tőlem telhetőt.

Ekkor Christian végre magára hagyta, hogy Palma folytathassa a teendőjét.

Ha az elhangzottakkal azt akarta elérni, hogy Palma pótolhatónak érezze magát, hát sikerült neki. Christian tudta, hogy Palma nagyon akarja ezt a pénzt. Elkövette ugyanis azt a hibát, hogy már a legelső alkalommal, amikor találkoztak, elmondta nekik, mekkora szüksége van a készpénzre, annak érdekében, hogy biztosítsa őket róla, ő nem fog kihátrálni a megegyezésből, de ezzel együtt a hatalmából is eljátszott egy jó nagy darabot.

Clint – ennek az üzletnek a közvetítője – mesélte neki, hogy Tabitha sóvárgott annyira egy gyermek után, akit nem tudott saját maga kihordani, ennek ellenére mégsem sírt, amikor Palma kétszer is felhívta őt, hogy tájékoztassa, megjött a havija. A hangjából inkább bosszankodás és frusztráltság áradt, ahogy egyeztették a következő megtermékenyítési időpontot a naptárjaikban. Tabitha ugyan nem volt az a sírós, jajveszékelős típus, de talán csak szorosan tartotta a dugót kétségbeesésének palackján, és az idegei annyira a végét járták, hogy már csak idő kérdése volt, mielőtt áruba bocsátja a férjét, hogy „csinálják csak úgy, ahogyan az anyatermészet kívánja”, szemet hunyva – és füleket betapasztva – a vendégszobából kiszűrődő, egyre sebesebb ritmusú nyikorgás felett.

Miközben Palma felhelyezte magába a kemény tubust, elmerengett, hogy mekkora extra összegért vállalná, hogy lefeküdjön Christiannel, ha felajánlanák. A kétségbeesett emberek kétségbeesett dolgokat tesznek, ahogyan azt a férfi olyan helyesen megjegyezte. És ha Palma elég kétségbeesett volt hozzá, hogy bérbe adja a testét kilenc hónapra, talán már csak néhány fonttal kell több ahhoz, hogy erre az útra is rálépjen.

4.

– Ennyi pukkantóst egy melóhelyen! – mondta Gill, vidáman kuncogva, miközben egy olcsó kinézetű rózsaszín sípot tömködött egy csillogós cracker nyitott végébe.

– Nekem inkább attól durran el az agyam, hogy elhagysz minket egy vágyálomért – jelentette ki Iris, szemben vele az asztal túloldalán morcosan ráncolva a homlokát.

– Az irigykedéssel nem mész semmire, Iris.

– Nem leszek irigy, amikor majd otthon ülsz jövő ilyenkor, és azon sírdogálsz, hogy hiányzik az igazi otthonod kényelme. És halálosan unod már a hőséget.

Gill nevetve felhorkant.

– Fuengirolában fogok élni, Iris, nem a Góbi sivatag közepén. Nem sok minden van, amihez itt hozzájuthatsz, ott meg nem.

Iris elgondolkozott egy percig, de a legjobb ellenérv, amivel elő tudott hozakodni, ez volt:

– Hó.

– Utálom a havat – mondta erre Gill. – Ültess csak ki az ottani verandára egy piña coladával a kezemben december kellős közepén, és kacagni fogok!

– Hamar meg fogod unni.

– Hidd el, nem fogom!

– Hiányozni fog neked Viv és Sal. Ott nem fogsz tudni meglépni, és elugrani velük shoppingolni a Meadowhall bevásárlóközpontba, mint most, beiktatva egy olyan flancos, prosecco szürcsölgetős ebédet – próbálkozott Iris.

– Majd meglátogatnak az ünnepekkor. Ráadásul Sal Cornwallba költözik augusztusban. Tovább tartana eljutnom hozzá, ha itt maradok, mint ha elköltözök a Földközi-tengerhez.

– Túl öreg vagy már ebbe belevágni – erősködött Iris. – Mi van, ha megbetegszel?

– Ott is vannak kórházak, Iris. Méghozzá jók. Most le akarsz beszélni róla, hogy menjek? Mert ha igen, esélyed sincs.

Iris egy hangos uff kíséretében felállt az asztaltól.

– Kimegyek a mosdóba – jelentette be mogorva hangon, mintha kényszer hatására kellene kiürítenie a hólyagját.

Amikor már hallótávolságon kívülre ért, Annie megjegyezte:

– Hiányozni fogsz neki, Gill.

– És ő is hiányozni fog nekem – válaszolta Gill egy kis sóhajjal. – Régóta vagyunk már barátok, de Ted és én nem akarjuk már tovább halogatni a dolgot. Az ízületi gyulladása feleannyira sem zavarja őt odaát, mint itt. És azért FaceTime-on tudunk majd beszélni. A mi Sallynk vett Tednek egy iPadet a születésnapjára, és Ted úgy rákapott, mint kacsa a nokedlire. Illetve, most ezt mondom, de múlt héten kis híján élőzött egyet magáról Facebookon, miközben a vécén ült, addig pötyögött, hogy találjon egy kis Dean Martint YouTube-on. Majdnem az egész világ láthatta a küszködését a budin.

Joe elmosolyodott, és felemelte Gill csészéjét az asztalról. Aznap ő volt az italfelelős. Ahogyan valójában mindennap ő volt az italfelelős.

– És nekünk is hiányozni fogsz, Gill – mondta.

Joe tizennyolc évesen jött Nápolyból Leedsbe, hogy az egyetemen tanuljon, és beleszeretett Yorkshire-ba, majd két évvel később Annie-be. Az angol már folyékonyan ment neki ennyi év után, de az olasz akcentusa még mindig nagyon erős volt. Gill mindig is azt gondolta, hogy úgy hangzik, mint Rossano Brazzi, a kedvenc filmsztárja. Öt hónapba telt, hogy beleszeressen Tedbe, amikor először kezdtek udvarolni egymásnak, de ha olasz akcentusa lett volna, mint Joe Pandorónak, akkor már a „Ciao”-nál a karjaiba omlott volna.

– Jól érzed ma magad, Annie, kedves? Nagyon sápadt vagy – jegyezte meg Gill, szemügyre véve a főnökét, aki béna viccekkel teli papírlapokat vagdosott össze, amiket majd a kornákkal együtt tekernek fel.

– Látod? – csatlakozott Joe, odafordulva a feleségéhez. – Ő is észrevette. – Aztán Gillhez szólt: – Én mondtam neki, hogy sápadtnak látszik, de nem hallgatott rám.

– Jól vagyok, nincs semmi bajom. Tényleg! – felelte Annie, de fáradt volt a hangja, ami rácáfolt a bizonygatására.

– Túl keményen dolgozol – jelentette ki Gill, eldöntve, hogy ez lehet az oka Annie sápadtságának. – Nem találtatok még valakit a helyemre?

– Senki sem érdeklődött a munka iránt az ügynökségnél – válaszolta Annie.

– Leszámítva azokat, akik csak azért jelentkeztek, hogy úgy tegyenek, mintha munkát keresnének, hogy cserébe megtarthassák a segélyt, de igazából egyáltalán nem akarták a melót – tette hozzá Joe, erőteljesen hadonászva a kezével. – Ilyen emberekre nincs szükségem.

– Nos, pedig jobban tennétek, ha két embert is keresnétek, mert Annie úgy néz ki, mint aki mindjárt elájul – mondta Gill.

– Nem alszom rendesen – ismerte be Annie.

– A korod miatt van. Én rémes voltam, amikor elértem az ötvenet – mondta Gill.

– Hé, még csak negyvennyolc vagyok, te kis pimasz – vágott vissza Annie nevetve.

– Szemét egy dolog a menopauza. Engem úgy vágott fejbe, mint egy olyan hatalmas bontógolyó, amivel az épületeket szokták ledönteni.

– Kimegyek a konyhába – mondta Joe. – Ezeket a női témákat inkább nem hallgatnám.

– Gyáva! – kiáltott utána Gill, de egy szavát sem hitte. Említse csak meg valaki a tampon szót Tednek, és köhögni meg pirulni kezd, aztán bejelenti, hogy szüksége van valamire a fészerből. Joe viszont ugyanannyit tudott róla és Irisról, mint az orvosaik. Hiányozni fognak neki a Pandorók. Habár még csak néhány éve ismerte őket, egy örökkévalóságnak érezte; de jó értelemben. És ez a munka – crackerek összeállítása kicsivel több mint minimálbérért – papíron talán nem mutatott túl fényesen, de az egymással való csipkelődés elsőosztályú volt, a nap csak úgy elrepült, a teáskanna mindig forrt, Joe és Annie pedig maga volt a megtestesült kedvesség.

– Tudod, Annie, van valami baci, ami körbejár – mondta Gill. – Iris lánya is elkapta. Teljes két hétre leszívta az agyát.

Iris jelent meg, visszakacsázva az asztalhoz, a csípőjét dörzsölgetve.

– Épp azt mondom, Iris, hogy a te Lindád is elkapott valami nyavalyát, nem igaz? Most mesélem Annie-nek.

– Nem is akármilyet – mondta Iris. – Hányt, mint a lakodalmas kutya, és falfehér volt. Csak az első héten fogyott vagy három kilót. – Felhorkant és gúnyos vigyort lövellt Gillre. – Jobb lesz, ha te is hozzászoksz a súlyvesztéshez azzal a vízzel a Costa del Hasmenésen!

– Ó, dugulj már el, Iris, olyan marhaságokat beszélsz! – Gillnek hirtelen eszébe jutott a sztori, amit meg kellett osztania. – Na, tudom már, mitől fogtok megfeledkezni az én kis utamról a Paradicsomba. Hallottatok Brenda Leeről?

– Az énekesnőről? – kérdezte Annie.

– Nem, a Canal Street-i Brenda Leeről – felelte Gill. – Kancsal szemű Brenda Lee. Iris fogja tudni, hogy kire gondolok.

Iris elmerengett egy percre.

– Doug Lee felesége?

– Nos, özvegye, hogy pontosak legyünk. Most készül hozzámenni egy török csaposhoz. Mehmet nevű, nagy szakállas ürge. A családja meg próbálja diliházba záratni.

– Miért nevezte Mehmetnek a szakállát? – kérdezte Joe, behozva egy tálcányi bögrét, rákacsintva Irisra.

– Őt hívják Mehmetnek, nem a szakállát, te fafej. Feleannyi idős, mint Brenda, és száztíz százalékon lángol a pasi.

– Yorkshire-ban mindenki pazzo. Őrült – vigyorgott Joe, Gill pedig arra gondolt, hogy úgy néz ki, mint egy filmsztár, amikor kivillantja szépséges fogsorát. Még Rossano Brazzinál is helyesebb.

– Brenda azt mondja, még sosem hancúrozott ennyit.

Iris fuldokló hangot adott.

– Így igaz – folytatta Gill. – Nekidőlve a falnak, a kocsi hátsó ülésén…

– Ez úgy hangzik, mint Doreen Turbot – mondta Iris, közös barátjukra utalva, aki végül hozzáment élete szerelméhez negyvenvalahány évvel azután, hogy szakítottak. – Amikor először jöttek össze újra Vernonnal, Christian Grey is belepirult volna, hogy miket műveltek.

– Úgy hallom, Mehmet is rendesen megforgatja Brendát a hálószobában. Eredeti szakmáját tekintve kőműves.

– Ne bolondozz már, Gill Johnson! Még Geoff Capes erőművész se tudná felkapni Brenda Leet a hálóban. Az a nő van vagy kétszázötven kiló.

Annie annyira nevetett, hogy már majdnem a könnye is kicsordult. Iris és Gill voltak a legviccesebb humoristapáros, akiket valaha látott. A röhögcsélés se lesz már ennyire hangos, ha egyszer Gill a Costa del Solra költözik. Márpedig Annie-nek nagy szüksége volt a nevetésre az utóbbi hónapokban, ahogy az élete legnagyobb álmára nyíló ajtó épp az arcába vágódott.

– Mellesleg én szeretem a török kajákat – mondta Gill, aki sose költözött volna olyan helyre, aminek a konyhája nem tetszett neki. – Imádjuk a jó kis kebabot. Csiliszósszal és salátával. – Nyelve előcsusszant, és megnyalta az ajkait.

Iris megrázkódott.

– Nem tudhatod, mi van azokban a húsokban. Galambok, döglött kutyák…

– Jaj, Iris, hagyd abba! – kérlelte Annie, ahogy ellenérzés kezdett szivárogni a nevetésébe.

– De így igaz. Láttam egy műsort a mi Lindánkkal. Mindenféle cuccot beleraknak. Szemgolyókat, kötőszövetet, ledarált…

Annie kezét a szájára tapasztotta, ahogy gyomortartalma felszökött, mint egy vad hullám. Olyan sebesen rohant ki a személyzeti mosdóba, hogy egy olimpiai futó bottal üthette volna a nyomát.

– Jól jegyezd meg, amit mondok, Joe! Ez az a baci lesz, amiről beszéltem – mondta Gill Joe-nak.

Joe bólintott. Nem árulta el Gillnek és Irisnak, hogy Annie elég sokszor hányt az utóbbi pár hétben, és teljesen elvesztette az étvágyát. Nem árulta el nekik, de nagyon aggódott érte, mert így kezdődött az édesanyjával is, aki szintén visszautasította, hogy elmenjen egy orvoshoz, mert félt, hogy mit találhatnak nála. És amikor végül mégis elment, a legrosszabb híreket kapta.

5.

Eve és Jacques beiktattak egy ritkának minősülő kis szünetet, hogy együtt megigyanak egy kávét az irodájukban, és Eve-nek bizony pillanatnyilag minden kávéra szüksége volt, amihez csak hozzá tudott jutni. Napközben alig látták egymást a munkahelyen, mert Jacques szeretett aktívan részt venni a kinti munkálatokban, különösen most, hogy a park újranyitásáig a fényűző új látványossággal már csak kevesebb mint tíz hét volt hátra. Mindenki veszettül keményen és nevetségesen sokáig dolgozott, hogy mindennel elkészüljenek. Őrültség volt megpróbálni, hogy egyszerre, egy szezon alatt építsék meg a lagúnát, és bővítsék ki a Télapó Parkot, de most már nem állhattak le. Eve bele sem akart gondolni, hogy végül mennyi túlórát kell majd fizetniük az alkalmazottaknak.

Azzal viccelődött, hogy Jacques már többet látja Davy MacDuffot, mint őt. Davy egy régi barát volt, akit Jacques vett fel, ráerőltetve Effint, hogy fogadja be a munkásai közé, ami nem ment zökkenőmentesen. Davy anno Jacques katonai egységében szolgált, de neki nehezen ment a visszailleszkedés a civil életbe, így volt pár durva éve. Állásra volt szüksége, és ebben Jacques tudott is segíteni. Davy most is ott volt velük, Jacques hívására, hogy meggyőződjön felőle, a férfinak sikerült beilleszkednie.

– Minden oké a kéglivel? – kérdezte Eve, egy tányér édességet tolva elé.

– Az albérlet nagyszerű, Eve, köszönöm! – válaszolta Davy, egy KitKat szeletért nyúlva. – Nagyon kényelmes. Hálás vagyok ezért mindkettőtöknek, remélem, tudjátok.

Ezt minden alkalommal elmondta, amikor csak találkozott velük. Jacques elhessegette a szavait.

– Fordított helyzetben te is megtetted volna értem.

– Ne áltasd magad, haver! A legádázabb ellenségemre se ereszteném rá Effint – mondta a nagy skót, beleharapva a csokijába. – Haggisnek hív, skót hurkának, és azt hiszi, nem tudok róla.

Eve felkacagott, Davy máskor is jól megnevettette. Amikor pár hónappal ezelőtt ideérkezett, Eve először azt hitte, eléggé sérült lehet a lelke, mert nem túl sokat mosolygott, és akkoriban nem is igen viccelődött, de a park máris megtette rajta varázslatos hatását.

– Effin csak ugat, de nem harap, hidd el! – mondta Eve. – Ő igazából egy aranyszívű mamlasz.

– Én nem vagyok benne biztos, hogy ő a legnagyobb rajongóm, de idővel majd leveszem a lábáról a skót sármommal – felelte Davy, olyan arckifejezés kíséretében, ami arról árulkodott, hogy még ő is kételkedik a saját szavaiban.

– Lehet, hogy ez a rögbivel van összefüggésben – találgatott Eve.

Ehhez Jacques is csatlakozott:

– Effin elég szenvedélyesen rajong a rögbiért. Az egyik fia a walesi Llanelliben játszott.

Jacques-nak is feltűnt már az első naptól kezdve a két férfi közötti feszültség, kétségkívül erősebben Effin részéről Davy felé, mint fordítva; de mindketten jó emberek voltak, és Jacques úgy gondolta, erre majd ők is rájönnek, ha együtt dolgoznak.

– Az unokahúga feltűnő szépség – jegyezte meg Davy, miután kortyolt egyet a kávéjából.

Jacques felvonta a szemöldökét.

– Na, most vékony jégre merészkedtél. Eddig talán azt hitted, hogy már így is háborús területen jársz, barátom, de ez semmi ahhoz képest, ami akkor fog történni, ha rámozdulsz Effin rokonára.

Cariad üzemeltette a fagylaltozót. Huszonkét éves volt, hosszú, fekete hajjal, nagy, barna szemekkel, eszméletlen alakkal és a legédesebb természettel. Effin úgy vigyázott rá, mint egy óriási rottweiler.

Davy hátrahajtotta a fejét, és felnevetett.

– Talán elhívom egy randira. Akkor a kisujjamat se kellene mozdítanom, hogy eltegyem Effint láb alól. Csak hátradőlnék, és nézném, ahogy belilul a feje, és lerobban a nyakáról.

Eve csak félig viccelt, amikor megcsóválta az ujját és figyelmeztette Davyt, hogy maradjon távol. Kedvelte Davyt, de a férfi keresztben nyelné le Cariadot. Annyira hedonista volt, amennyire Cariad ártatlan.

– Azt hiszem, icipicit sikerült beférkőznöm Effin bácsi bőre alá. Nem tud tőlem rendesen koncentrálni – mondta Davy. – Úgy hallottam, elég sok hibát vétett, mióta megjelentem. Szerintem neki is feltűnt az egybeesés, és most engem hibáztat minden malőrért.

– Soha. Effin Williams nem szokott hibázni – vitatkozott Eve. Nem is akarta elhinni.

Davy békítő gesztussal feltartotta a kezeit.

– Én csak azt mondom, amit hallottam a walesi–lengyel forródróton. Ne a hírnököt hibáztassa, Asszonyom!

– Ó, nehogy már te is! – nyögött fel Eve. Már a kezdetektől ráragadt ez a megszólítás, mióta csak Effin embereivel dolgoztak. Jacques-ot „Kapitánynak” nevezték, ő pedig az „Asszonyság” lett. Durva igazságtalanság. – Amúgy milyen hibákról van szó? – Lövellt egy pillantást Jacques-ra, aki szörnyen játszotta az ártatlant. – Jacques?

– Ömm… a T betű leesett a „Télapó Park” feliratról, miután Effin elvileg megerősítette.

Eve szemöldöke felszaladt a homlokára.

– Most ugye nem arra a masszív T-re gondolsz a „Télapó Park” táblán? Arra a hatalmas, nehéz darabra, ami meg is ölhetett volna valakit, ha rázuhan abból a magasságból?

– De… arra.

Eve elborzadva felszisszent.

– Jacques, miért nem szóltál nekem?

– Mert próbáltalak megóvni attól, hogy olyasmi miatt aggódj, amit én már elintéztem – válaszolta Jacques. – Leesett, de nem talált el senkit…

– Szerencsének hála! – háborgott Eve.

– Igen, szerencsére, de most már mindenek nyugta mély – dalolászta Jacques a Csendes éjből.

– Na és miket művelt még Effin?

– Semmi említésre méltót, végül is.

Eve ezt nem vette be.

– Ez a „végül is” teljesen meghazudtolja a mondatod első felét, Jacques.

Davy gyorsan közbelépett:

– Nem történt semmi komoly, Eve. A tartalék üzemanyagkannáját benzinnel töltötte meg dízel helyett. Majdnem beleöntötte a kocsijába. Apró figyelmetlenség. Sokakkal előfordul.

– De nem Effinnel – mondta Eve.

Szüksége volt még egy kávéra, pedig már kifogytak a tejből. Az utóbbi néhány napban annyira fáradt volt, hogy eltűnődött, nem csípte-e meg valami fura bogár az éjszaka, ami belefecskendezett egy adag álomkórt, és elszívta az összes energiáját. Egyik kávét itta a másik után, hogy talpon tudjon maradni, de nem igazán működött a dolog. A csendes és hatékony asszisztensüknél, Myfanwynél a bal oldali szomszédos irodában biztosan volt még tej. Effiné volt a jobbra nyíló iroda, de Eve nem volt benne biztos, hogy szívesen látná most a fickót.

– Megyek, szerzek egy kis tejet, pár perc, és visszajövök – jelentette be Eve.

Miután becsukta maga mögött az ajtót, Davy csak bámulta tovább, mintha még azon keresztül is látná Eve-et.

– Ne haragudj az Effin-dolog miatt! Nem kellett volna felhoznom, és vihart keltenem a biliben.

Jacques megrázta a fejét.

– Ne aggódj miatta! Nekem nem lett volna szabad eltitkolnom előle.

– Eve fáradtnak látszik – folytatta Davy.

– Én is mondtam már neki, bár nem pontosan ezeket a szavakat használtam, mert szeretném megtartani a golyóimat – mondta erre Jacques. – De nem hajlandó szabadnapot kivenni. Én mondom neked, Davy, örömtáncot lejtek, ha elkészül a lagúna. Könnyebb lett volna felépíteni egy piramist. Minél inkább azt akarod, hogy természetesen nézzen ki, annál nehezebb vele a meló.

Davy lágyan felnevetett.

– Nagyszerű csaj, és olyan jók vagytok együtt. Nekem is szükségem lenne egy ilyen nőre, Jacques. Én is szeretnék abból, ami nektek megadatott. A vidámpark menedzselését passzolom, de szeretnék egy helyet, amit az otthonomnak hívhatok, és ami itt van, az mesés. Boldogan letelepednék és gyökeret eresztenék, csinálnék néhány gyereket, és remélném, hogy a fiúk majd öröklik lenyűgöző arcvonásaimat.

Jacques mosolygott.

– Pont erre a hírre vártam. És itt melegebb is van, mint Glasgow-ban.

Ünnepélyes csilingeléssel összekoccintották a bögréiket.

– Na és ti mikor fogtok belevágni szíved hölgyével a kis másolatok gyártásába? – kérdezte Davy.

– Ó, nem is tudom – felelte Jacques. – Majd egy napon. Amikor Eve készen áll rá. Én már holnap belevágnék, de nem nekem kell kihordani őket, ugyebár.

– Én lehet, hogy nem halogatom sokáig – mondta Davy, kinyújtóztatva a hátát. – Cariad MacDuff. Csak úgy legördül az ember nyelvéről, nem igaz? – húzta össze csintalanul a szemét.

6.

Déjà vu. Így hívják, amikor rád tör az érzés, hogy jártál már valahol korábban, pedig valójában nem, merengett Palma, ahogy a Stephen’s Hall küszöbén álldogált, ujjával az ajtócsengőn, készen a megnyomására. Csakhogy ő már tényleg járt itt, hallgatva a Stephensonék közötti heves közjátékot, mely kiszűrődött az utcafronti ablak félig nyitva hagyott felső részén. Az egyetlen különbség az volt, hogy a megszólítások egyre csúnyábbak lettek. Tabitha és Christian ebben a hónapban „k”-val és „f”-fel kezdődő szavakat vágtak egymás fejéhez. Megnyomhatta volna a csengőt, és félbeszakíthatta volna a vitát, de hallgatva őket egy darabig elszórakoztatta, hogy fültanúja lehet kapcsolatuk dinamikájának. Aztán meg azt kívánta, bárcsak ne mulattatná a dolog, mert nem egy szerető párosnak hangzottak, akik készen állnak rá, hogy befogadjanak egy kisbabát az életükbe. Ugyanakkor az is lehetséges, hogy pont a baba hiánya miatt feszültek túl házasságuk húrjai, és amint Palma ad majd egyet várakozó karjaikba, minden gondjuk szertefoszlik. Sajnos azonban első gondolata hangosabban szólt, és ez egy cseppet sem tetszett neki.

Végül megnyomta a gombot, mire megszólalt a csengő, rögvest lefagyasztva a benti vitatkozást. Pár másodperccel később Tabitha jelent meg az ajtóban, tökéletes suhogó, mézszőke hajával és csinos, zsírtalan testével. Üdvözlő mosolya most is a helyén volt, de táskák éktelenkedtek a szeme alatt, amiket a vastag rétegben felvitt Clarins alapozó és Touche Éclat korrektor sem tudtak elrejteni.

– Á, Pelma! Gyere csak be! Remélem, negyedjére mellénk áll a szerencse.

Ugyanaz a rutin. Semmi „szeretnél egy kávét?”, csak le a cipőt, fel a lépcsőn, be a vendégszobába, bugyit le, és várjon, miközben próbál nem Christianre gondolni, ahogy kiveri egy disznó magazinra a szülői hálóban, abban a díszesen faragott baldachinos ágyban. Palma eltűnődött, vajon milyen kiadványok működhetnek nála a legjobban: azok, amik tele vannak cicikkel, gondolta. Na, nem olyanokkal, mint az övéi, amik tisztességes B kosarasak voltak, hanem olyan hatalmasakkal, mint Tabitha mellei. Műmellek voltak, Palma tudta, mert látta Tabithát atlétában melltartó nélkül, és úgy meredtek előre, mint két ikerzeppelin. Túlságosan nagyok voltak Tabitha aprócska termetéhez képest, ráadásul keménynek és természetellenesnek néztek ki. Palma azon töprengett, hogyan fogja majd meggyőzni az embereket, hogy képes azokkal szoptatni a picit, aztán abbahagyta a töprengést, mert – ismételten – nem az ő problémája.

Megszokott kopogás az ajtón, majd besétált Christian a locsoló tubusával.

– Tessék – mondta. – Frissen és melegen a kedvedért. – Kissé behajtotta az ajtót, hogy kettesben legyenek. – Ezúttal spóroltam vele, úgyhogy még bőven maradt.

Palma próbálta visszatartani az öklendezést.

– Tabitha vett egy csomagot valami boszorkánytól a neten – suttogta Christian. – Lefogadom, hogy ez lesz a nyerő adag – szegezte Palmának a tubust, akár egy bűbájt lövellő varázspálcát. És valóban varázslat lett volna, ha ezúttal működik is.

– Köszi – mondta Palma, előrenyúlva a tubusért, de Christian visszahúzta a kezét.

– Ha ez sem jön be, tényleg át kell gondolnunk a helyzetet – kezdte Christian halkan, miközben hamis aggodalom súlya húzta le ápolt szemöldökeit. – Ha akarod a pénzed, talán nem ártana megfontolnod az ajánlatomat. Találkozhatunk valahol máshol is. Vagy nálad. Csak azért mondom ezt neked, mert Tabitha felvetette, hogy esetleg megkéri a pasidat, hogy keressen nekünk egy másik béranyát.

Palma szíve hevesen kezdett verni a mellkasában. Szüksége volt arra a pénzre. Szüksége volt a babára, hogy megszerezze azt a pénzt. És szüksége volt Christian spermájára a testében, hogy meglegyen az a baba.

Christian szinte bocsánatkérőn felsóhajtott.

– Nézd, tényleg annyira rossz lenne, ha megadnánk neki, amit akar, hogy te is megkaphasd, amit akarsz? – Várta Palma válaszát, és amikor az nem jött, a hangszíne egy fokkal szigorúbbá vált. – Már közölte velem, hogy őt nem érdekli, hogyan történik meg. Lehet, hogy közhelyesen hangzik, de én tényleg kettőtöket helyezem magam elé ebben az egész szituációban.

Most komolyan el is hiszi, amiket mond?, gondolta Palma, közben próbált nem reagálni. Christian annyi arcpirító marhaságot hordott össze, hogy valószínűleg attól barnult úgy le a bőre.

– Hadd tegyem a dolgom most ezzel – kérte Palma, azon tűnődve, hogyhogy Christian nem hallja a szívverését, mert az a saját fülében úgy zengett, mint egy Def Leppard-dobszóló. Christian önelégülten rámosolygott, „tudom, hogy úgyis az lesz, amit én akarok” félmosolyra húzva a száját, amitől Palma még a tubus tartalmánál is jobban kezdett émelyegni. Christian tudta, hogy csak egyvalaki bűzlik a kétségbeesett akarástól ebben a háromirányú megállapodásban, és az nem ő volt vagy a felesége.

*

Palma furcsán érezte magát a hazafelé vezető úton, de nem tudott rájönni, miért; még az is megfordult a fejében, hogy csak beképzeli, de ezt elhessegette, mert tényleg máshogy érezte magát. Megemelt csípőjével és Stephensonék drága, dombornyomott tapétáján pihentetett lábaival erősen koncentrált, hogy azoknak a kis ebihalaknak sikerüljön felkutatni türelmesen várakozó petesejtjét, és induljon be végre a buli. Szüksége volt erre a terhességre, méghozzá most azonnal. A menzeszének abba kellett maradnia, neki pedig el kellett kezdenie hízni, kivárnia a kilenc hónapot, majd szuszogva és üvöltve kipasszíroznia a rakományát, hogy aztán újra folytathassa az életét anélkül, hogy hátranézne. Nem lesznek se könnyek, se elérzékenyülés, amikor átadja a babát. Gyerekek nem szerepeltek Palma terveiben.

Az anyjáéban sem kellett volna, hogy szerepeljenek. Már nem találkozott Emma Collinsszal: nem tartották a kapcsolatot, valójában soha nem is volt nekik. Palma drogelvonás jeleit mutatva született, hát ennyire törődött vele az anyja. Koraszülöttként, sárgaságban szenvedve és vérátömlesztésre szorulva Palma első napjai drámaiak voltak; küzdenie kellett, és időnként még most is úgy érezte, hogy azóta is csak küzd. Emmának két másik gyereke is volt, de mindkettőt azonnal örökbe adta – ők voltak a szerencsések. A szociális munkások tizennégy éves koráig vártak, mire végre kiemelték Palmát, és állami gondozásba helyezték. Ekkor látták egymást utoljára az anyjával. Egyikük sem tiltakozott a dolog ellen, és ha ebből bármit is tanult Palma, az az, hogy nem fog gyereket vállalni, amíg nem lesz házas egy kedves férfi oldalán, akivel egy nagy házban élnek, és amíg nem lesz képes szép dolgokat megengedni magának. Mindez nem tűnt valószínűnek, de lehetetlennek sem. Nagyobb volt az esélye, hogy az olyan lányok, mint Palma, csapdába esnek a kilátástalan életükben; de ezekre az esélyekre rá is lehetett cáfolni. Sehol sem volt kőbe vésve, hogy úgy kell végeznie, mint azok, akik segélyeken tengődve, a nap huszonnégy órájában pizsamában fetrengtek a hét minden napján. Azzal, hogy kihasznál egy ilyen kockázatos lehetőséget, legalább hátrahagyhatja a nyomornegyedet, ahol nevelkedett, mielőtt még túl késő lenne. A cél szentesíti az eszközt: az utóbbi néhány hónapban mantraként ismételgette ezt magának.

Szakadt az eső. Christian felajánlotta, hogy hazafuvarozza, de Palma visszautasította, mert úgy érezte, csapdába esni vele egy kocsiban recept lenne a zaklatásra; de mivel tényleg úgy esett, mintha dézsából öntenék, Palma bőrig ázott, mire megérkezett a busz. Amikor beérkezett a városközpontba, átszállt egy másik buszra, ami elvitte őt az Edgefoot Hill tetejére, mert a ketherwoodi közvetlen járatra több mint fél órát várhatott volna. Át kellett vágnia a parkon, bármilyen sötét is volt, mert a lehető leggyorsabban haza akart végre jutni. Úgy gondolta, ha a kivilágított ösvényen marad, nem eshet baja, hiszen az időjárást nem igazán lehetett ideálisnak nevezni ahhoz, hogy kirabolják.

A biztonság kedvéért a kulcsait úgy tartotta ökölbe szorított kezében, hogy azok kikandikáljanak az ujjai közül, és péppé zúzzák valaki szemgolyóját, ha az illető mégis úgy döntene, hogy bepróbálkozik nála. Nem mintha lett volna bármi értékes a jótékonysági boltban szerzett, használt, műbőr táskájában, amit érdemes lett volna ellopni. Léteztek táskák, amik egy villa árába kerültek; olvasott erről egy magazinban a fogorvos várójában. Az övé csak öt fontba fájt, de elég vonzóvá tehette, hogy olyan dundira tömte a tartalma: egy pénztárca, amiben volt egy bankkártya és kábé húszfontnyi készpénz, egy rúzs, sebtapaszok, fésű, papírzsepik, fájdalomcsillapító, néhány kis zacskó só és bors, egy bevásárlószatyor, notesz és toll, varrókészlet és egy körömreszelő. Szeretett összeszedett és minden eshetőségre felkészült lenni.

Amint hazaér, behúzza a függönyöket, és sötétben nézi majd a tévét, és úgy tesz, mintha nem lenne otthon, arra az esetre, ha Clint meglátogatná. A férfi egyre türelmetlenebbül várta, hogy megkapja a szeletét a tortából. Már azt is javasolta, hogy majd ő lefekszik vele, hogy összejöjjön a dolog, ha esetleg Christian terméketlen lenne. De isten óvjon attól, hogy Palma Clint ivadékát hozza erre a világra. Vele ellentétben hat buta liba már úgyis megtette.

Volt előtte egy pár, akik sietve sétáltattak egy magas, vékony, hosszú lábú kutyát, és őket látva riadókészültségben lévő védekező rendszere megpihenhetett egy kicsit. A kutya esőkabátot viselt egy ügyes kis övvel – jobban felöltöztették, mint Palmát gyerekkorában. Az egyik legkorábbi emléke az volt, hogy megérkezett az iskolába egy csuromvizes kardigánban, és az egyik tanár hazament ebédidőben, hogy hozzon neki egy régi kabátot, ami a saját lányáé volt. Igen, már az általános iskolában ismerte a szégyenérzetet. A kutyasétáltató pár a jobboldali ösvényen ment tovább, ami a hátsó kapuhoz vezetett, míg neki balra kellett tartania. A gyalogút jól kivilágított volt, de sok dús bokor szegélyezte; keze szorosabban tartotta a kulcsait, léptei felgyorsultak.

Nem hallotta a közeledő férfit, amíg az már majdnem teljesen utol nem érte. Megriadva a sebes léptek hirtelen zajától, megfordult, és meglátott egy felé futó alakot, akinek fekete kapucni takarta az arcát. Palma ösztönei azt diktálták, hogy gyorsan lépjen jobbra. Így is tett. Összeütköztek, és bár a fickó nem volt nagydarab, mégis úgy csapódott neki, mint egy gyorsvonat, amitől Palma a földre esett.

– Jézusom, bocsánat! – sajnálkozott a férfi.

– Vigye! – mondta Palma, felé rúgva a táskáját. – Nincs benne semmi, úgyhogy csak fogja, és tűnjön el!

– Mi? – értetlenkedett a férfi. – Én csak futni jöttem ki, kedves, nem egy nyavalyás rablóvagyok! Maga jött nekem, én csak próbáltam kikerülni. Jöjjön, hadd segítsem fel!

– Egyedül is fel tudok állni – mondta Palma, elhessegetve a férfi kezét. A cipője meglazult, úgyhogy amikor felállt, rendesen visszaigazította a lábára. Az olcsó műanyag végigszakadt az oldalán. – Ó, hát ez baromi jó! Elszakadt a cipőm. – Bézsszínű kabátja sem nézett ki túl jól, de ebben a fényben nem tudta megállapítani, hogy lehorzsolódott, vagy csak koszos lett. – Csodálatos!

– Palma? – kérdezte a férfi.

Palma tekintete az arcára ugrott. Nem ismerte fel, bár amikor a pasi hátratolta fején a kapucnit, volt valami halványan ismerős a szemeiben, amik mintha egy nagyon régi, poros emlékhez kötődnének.

– Palma vagy, ugye? Palma Collins, tényleg te vagy az!

– Aha – felelte óvatosan Palma. – És te ki vagy?

– Tommy Tanner. Egy suliba jártunk. A St. John’s középiskolába.

Palmának azonnal beugrott a név, nem mintha ez jó jelnek számított volna. Az a Tommy Tanner, akivel egy matek-, irodalom- és természettudományos csoportba járt; aki kilencedik év elején otthagyta a sulit, mert a fiatalkorúak börtönébe került.

– Emlékszel rám? – kérdezte Tommy.

– Nagyjából – válaszolta Palma még mindig bizalmatlanul.

– Hogy vagy? – érdeklődött tovább Tommy, ezúttal vigyorra húzódó szájjal.

– Bőrig áztam, lüktet a térdem, mint az állat, és elszakadt a cipőm, ha már így megkérdezted – mondta Palma, felbosszantva magát azon a vigyoron. Hogy mer vigyorogni?!

– Annyira sajnálom – kért újra elnézést Tommy. – Próbáltalak kikerülni olyan gyorsan és szélesen, ahogy csak tudtam, mert nem akartam, hogy fenyegetve érezd magad.

– Nos, remek munkát végeztél – vetette oda Palma, kezével lesepregetve a kabátját. Szerencsére úgy tűnt, nem ment tönkre, és a foltot le lehet majd törölni egy szivaccsal.

– Most ökölvívó vagyok. Brit váltósúlyú bajnok. Épp az első címvédésemre edzek, ezért futkározok idekint ilyen késő este, ha esetleg felmerült volna benned a kérdés.

– Nem merült – jött a száraz válasz.

Tommy felnevetett.

– Vicces vagy.

Palma tett egy lépést, mire a fájdalom belehasított a térdébe. Lenyelt egy káromkodást.

– Te mit keresel itt a parkban ilyen későn sétálgatva? Nem biztonságos – mondta Tommy Tanner.

– Nekem mondod? – felelte Palma. – Próbálok a legrövidebb úton hazajutni.

– Ez elég nagy felelőtlenség – mondta Tommy. – Azok mögött a bokrok mögött drogügyleteket szoktak intézni. Én azt hittem, ezt mindenki tudja.

Palma is tudta. Nagy részüket Clint intézte, avagy a pasija, ahogy Christian nevezte. Nem volt a pasija, soha nem is lesz, és ennek szeretett volna hangot is adni. Tett még egy lépést, és felszisszent.

– Szeretnél rám támaszkodni? – kérdezte Tommy. – Hazakísérlek. Hol laksz?

– A Tollin Roadon – hazudta Palma. Pár utcával arrébb lakott, de nem fogja megadni neki a pontos címét. – De nem kell, köszi, egy-két perc, és rendben leszek.

Megfeszítette a lábát, és nem nehezedett rá annyira a következő lépéseknél. Apró, óvatos kis lépések. Ezzel a sebességgel hónapokig fog tartani, mire hazaér.

– Nézd, kapaszkodj csak belém! – kérte Tommy, felajánlva behajlított karját. Amikor Palma nem mozdult, Tommy megrázta előtte, ragaszkodva a segítséghez. – Gyerünk, nem harapok!

Palma arra számított, hogy hozzá fogja tenni a szakállas aranyköpést, hogy hacsak szépen nem kéred, de kellemesen csalódott, amikor nem tette. Végül vonakodva belekarolt, és Tommy olyan tempóban kezdett sétálni, ami alkalmazkodott Palma átmeneti rokkantságához.

– Így jobb, nem? – kérdezte Tommy. Aztán Palmára nézett, és elnevette magát, megrázva a fejét. – Palma Collins. A suliban teljesen odáig voltam érted.

Palma szemöldöke kicsit felszökött a hitetlenkedéstől.

– Ja, persze.

– Komolyan! – erősködött Tommy. – De neked Steven Bagshaw tetszett. Összetörtem, amikor megtudtam.

Steven Bagshaw. Palma hirtelen újra a padban érezte magát, ahol titkon a levegőbe öklözött örömében, amikor korrepetáláson Mrs. Potter körberendezte a székeket, és Palma egyszer csak Steven mellett találta magát. Rajzfilmes szívecskék ugráltak ki a szeméből. Emlékezett, hogy rámosolygott, és látta, hogy Steven megvetően végigméri őt.

– Emlékszel egy s másra, mi? – mondta Palma.

– Aha. Tudod, ő már nem él. Alkoholista volt, és drogfüggő. Két évvel ezelőtt halt meg. Ott voltam a temetésén.

– Steven Bagshaw? – Tuti nem. Egyike volt a tehetősebb kölyköknek. Egy nagy házban éltek, és piszok gazdagok voltak, de az apja szocialista nézeteket vallott, úgyhogy nem volt hajlandó fizetni a magániskoláért, ennyire emlékezett Palma. Steven Bagshaw jó úton haladt, hogy doktor vagy állatorvos legyen belőle. Az apja megverte, ha nem kapott ötöst a vizsgáin; Palma ezt is az emlékezetéből húzta elő.

Befordultak a sarkon a Tollin Roadra.

– Szóval melyik a tiéd? – kérdezte Tommy.

– Itt jó lesz, innen már egyedül is haza tudok menni. – Palma elhúzta a kezét Tommy karjáról. – Köszönöm! – Aztán fújtatott egy kicsit, ahogy ez a szó szarkasztikus visszhangot vert az agyában. Mégis mit köszönsz? Köszi, hogy kis híján halálra rémítettél, és elmozdítottad a helyéről a térdkalácsomat?

– Rendben – mondta Tommy. – Nos, akkor jó volt újra látni téged. Ennyi év után, őrület! Előbb ismertem fel a hajadat, mint bármi mást. Mindig ilyen bohókás volt. Amúgy jól néz ki ez a pink.

Palmának eredetileg világosszőke haja volt, mint a hígított napsugár, ahogy Grace Beresford mondta egyszer, amit mindig röviden és punkosan hordott. Négy évvel ezelőtt le is borotválta, egy középső sávot leszámítva, amit feketére festett a rövid életű mohikános időszaka alatt. Akkoriban nem igazán volt jóban önmagával. Elveszett és magányos volt, és ekkor sikerült Clint O’Gowannek is beférkőznie a bugyijába.

– Most már magamra hagyhatsz, innentől megoldom. Téged is jó volt újra látni.

– Ez nem hangzott túl meggyőzően – kuncogott Tommy, mire Palmának beugrott róla egy röpke kép tinédzserként: csillogó szemek, állandóan közszemlére tett mosoly. Egy pimasz kis manó arca.

– Szia. – Palma elfordult, és lassan elsétált tőle az utolsó ház felé a Tollin Roadon, közben próbált nem sántikálni. Amikor megfordult, hogy lássa, Tommy még mindig ott lézeng-e, ott volt. – A hátsó ajtón megyek be – kiáltott vissza, majd befordult a sarkon, és gyors bicegéssel nekiiramodott a Beckett Streeten az első emeleti lakása felé.

Az utolsó dolog, amire most szüksége volt az életében, az még egy rosszfiú. Különösen olyan, aki már azelőtt is ismerte őt, hogy Grace Beresford bevethette volna rajta a varázserejét.

Egy órával később Palma a lefekvéshez vetkőzött, amikor megszólalt a kapucsengő, és csak egy személy volt, aki így használná: kitartóan, türelmetlenül nyomkodva, amit úgy lehetett lefordítani, hogy Minek is csöngetek én egyáltalán? Ennek az ajtónak nyitva kellene állnia előttem. Palma hosszan felsóhajtott, mire még több berregés érkezett, ami úgy hangzott, mintha egy rendkívül dühös darázstól jönne. Megfordult a fejében, hogy úgy tesz, mintha otthon se lenne, de a látogató akkor csak visszajönne, úgyhogy jobb volt most elintézni és túlesni a dolgon. Kinézett az ablakon, és rögtön látta, hogy a férfi visszabámul rá, kitárja a karjait, és káromkodásokat tátog felé, amiért megváratja.

Gyorsan visszahúzta magára, és becipzárazta a farmerját, mielőtt megnyomta az ajtónyitó gombot. Hallotta, ahogy a férfi felrobog a lépcsőn, kettesével szedve a fokokat. Aztán bevágódott az ajtón, mert képtelen volt olyan mozdulatokra, amik ne lettek volna görcsösek vagy eltúlzottak, mióta túl sokat szedett a cuccból, amit el kellett volna adnia. Az izzadsággal fű szaga áradt a bőréből.

– Na hogy állunk? – kérdezte, átvágva a szobán a sarokban lévő hűtőhöz, kikapva magának egy vaníliás kólát.

– Nos, még csak most történt meg a dolog, úgyhogy várnunk kell, és majd kiderül.

– Eltart egy kis ideig, mi? – mondta a férfi, az orrát szívogatva. Hosszú, vékony orrának belseje teljesen tönkrement, úgyhogy állandóan szipogott. Sokan jobban ismerték őt Szipogós O’Gowanként, mint Clintként.

– Hát a természetet nem lehet siettetni – felelte Palma. – Én megteszek minden tőlem telhetőt.

– Most termékeny vagy?

Palma tudta, hová tart ez az egész.

– Remélem, hogy már terhes is.

– Ha nem, ledobhatod a bugyit, és teszek róla, hogy az legyél.

Csak félig viccelt. Ha Palma kicsit is elmosolyodott volna az ajánlatra, azt Clint úgy vette volna, hogy zöld utat kapott. Palma rosszul is lett a gondolattól. Egyszer lefeküdt vele, ami élete legnagyobb hibájának bizonyult, mert Clint most úgy vélte, ha egyszer már kinyílt az ajtó, azt nem lehetett visszacsukni. Nehéz volt őt lerázni, habár az segített Palmán, hogy Clint egy évig őfelsége vendégszeretetét élvezhette egy büntetés-végrehajtási intézményben. Adj Clintnek egy centit, és nemcsak hogy egy kilométer kell neki, de viszi az utat és a közlekedési lámpákat is.

– Christian Stephensonnak ritka vércsoportja van, és a babának is ugyanaz lesz, amit hamar ki fognak deríteni, miután megszületik. – Ez csak kamu volt, amit Palma abban az esetben tervezett bevetni, ha Clint bérapát próbálna játszani, ahogyan ő is vállalta a béranya szerepét. Clint elég könnyen bevette, és eszébe se jutott, hogy utánajárjon.

A férfi előhúzott egy vékony spanglit a zsebéből, és meggyújtotta. Palma utálta a fű szagát, de túlságosan tartott Clinttől, hogy megkérje, oltsa el.

– Hát, ha visszakérné a pénzét, mert nem kapod be a legyet, akkor elmehet a picsába – mondta Clint.

Nagy puffanással levetette magát a kanapéra, Palma pedig felsóhajtott. Azt akarta, hogy elhúzzon a házból, nem azt, hogy kényelembe helyezze magát.

– Clint, ha nem bánod, ma korán lefeküdnék. Fáj a fejem.

– Faszomba már – morogta a bajsza alatt, és feltolta magát a heverőről.

– De ez jó jel. A terhesség korai szakaszára jellemző a fejfájás, amikor változni kezd a tested.

Ismét hazudott. Utált hazudni, és amióta a férfi besétált, többé-kevésbé minden, ami kijött a száján, hazugság volt, de Clint agya túlságosan szét volt csapva ahhoz, hogy megkérdőjelezze, lehetséges-e egyáltalán, hogy a tünetek már a megtermékenyítést követő órákban jelentkezzenek.

Clint az ajtóhoz indult, aztán visszasétált hozzá. Úgy beleállt az arcába, hogy Palmának hátra kellett lépnie egyet. A lehelete füst, fű és mosatlan fogak szagát árasztotta.

– Amikor megcsinálod a tesztet, csörögj rám! Mindenképp tudni akarom.

– Rendben – mondta Palma. – Tudod, hogy hívni foglak. Rögtön utána.

Még több hazugság.

A lépcsőn végigdübörgő léptei visszhangoztak annak ellenére, hogy milyen sovány volt, gondolta Palma. A külső ajtó becsapódott, és miután már látta, hogy a férfi elsétál az utcán, csak akkor érezte, hogy válla ellazul, és ekkor tudatosult benne, mennyi feszültséget cipelt bennük.

7.

Eve épp titokban szunyókált egyet, amikor goromba módon felébresztette egy hangos kopogtatás az iroda ajtaján.

– Gyere be! – szólt ki, miközben gyorsan összeszedte magát, és ösztönösen a kávéjáért nyúlt, amiről azt hitte, hogy még mindig friss és forró; de már kihűlt, jelezve, hogy gazdája milyen sokáig lehetett kiütve. Ez a szintű fáradtság, ami leterítette őt kora délutánonként, nem lehetett normális.

Effin száját zsémbes grimaszra húzva sétált be, szemöldöke belelógott a szemébe. Röviden: valami nem tetszett neki.

– Van egy perce, Asszonyom?

– Hát persze, Effin. Minden rendben? – Bár nyilvánvaló volt, hogy nincs.

Effin leült az Eve íróasztala előtti székre, és kinyitotta a száját, hogy beszéljen, de úgy tűnt, nehezére esik kitalálni, hol is kezdje a dolgot.

– Lehetek őszinte? – mondta végül.

Eve még soha nem hallotta őt másmilyennek, úgyhogy meglepődött, hogy egyáltalán megkérdezte. Bólintott.

– Haggisről van szó – Effin itt megállt, köhögött, majd korrigálta magát, ezúttal jól megfontolva minden egyes szót, amit kiejtett a száján. – Akarom mondani, Mr. MacDuffról. Azon tűnődtem… mennyire jól ismerik őt valójában?

– Nos, én személy szerint egyáltalán nem ismerem jól – mondta Eve. – De Jacques igen, és ő nagyon elismerően szokott beszélni róla. Van valami… konkrétum, amit tudni kellene? Panasz van a munkájára?

– Ó, nem – vágta rá gyorsan Effin. – Nem a munkájára.

Eve az összes félretett pénzében fogadni mert volna rá, hogy Effin panaszának van valami köze az unokahúgához, Cariadhoz. Kettejük kapcsolata Davyvel olyan volt, mint egy lakástűz, és Rottweiler nagybácsinak ez egyáltalán nem tetszett. De Eve aligha tudott ebbe beleszólni, ha erre ment ki a játék.

– Hát akkor… miről van szó, Effin?

Effin vett egy mély levegőt, mielőtt folytatta.

– Maga nő, asszonyom.

– Az vagyok – értett egyet Eve, próbálva fenntartani komoly arckifejezését.

– Szóval magácska tudja, hogy… a nők mennyire tudnak vonzódni a rosszfiúkhoz. Azokhoz, akik jól néznek ki, sármosak, és egy kicsit heves természetűek. Azokhoz, akik kicsit idősebbek náluk és… tapasztaltabbak, mondhatni, akár veszélyesebbek is.

– Tudom, Effin, valóban így van.

Bizony, hogy jól tippelt. Ez tényleg Davyről és Cariadról szólt.

– Miközben a rendes lányoknak rendes fiúkkal kellene kezdeniük.

– Egy ideális világban igen, Effin. De egy szívnek nem szabhatod meg, hogy ki iránt dobogjon – mondta Eve, azonnal felismerve Effin ábrázatából, hogy rosszul fogalmazott. Nem sikerült megértő fülekre találnia, ezt súgta az arckifejezése. Effin felállt, mint aki távozni indul.

– Azt hiszem, máris túl sokat mondtam. Sajnálom, hogy raboltam az idejét.

– Effin, ülj vissza! – ragaszkodott hozzá Eve. – Szerintem tudom, hogy miről beszélsz. Jogosan óvod Cariadot és aggódsz, hogy vonzódik Davyhez, igazam van?

Effin lehajtotta a fejét.

– Nagyon aggódom – vallotta be. – És tudom, hogy ő már felnőtt, de nem akarom, hogy fájdalmat okozzanak neki. Azt szeretném, hogy egy kedves sráccal legyen. Mint Dylan.

Dylan Evans egyike volt az új fiúknak, akik csatlakoztak hozzájuk az idei szezonban. Magas, jóképű, fiatal és walesi.

– Dylan jó srác, Asszonyom. Az apja, Brynn és én a legjobb barátok voltunk fiatalabb korunkban – mesélte Effin, aki szíves örömest alkalmazta a srácot, amikor az felhívta, és munkát kért. – Miért nem tudja őt kedvelni Cariad?

Eve nagyon is jól tudta, milyen ijesztő tud lenni a vonzalom ereje. Szerelem volt első látásra, amikor az első vőlegényével, Jonathannel találkozott, aki egy párkapcsolatot hagyott ott, hogy vele lehessen. Mindenféle problémák adódtak ebből. Cupido időnként igazi seggfej tudott lenni.

– Tudja, amikor el akartam jegyezni az én Angharadomat, az apja jóváhagyását kértem rá, ahogyan az egy úriemberhez illik. Mindig is jól kijöttem Alun Hughesszal, úgyhogy nem számítottam rá, hogy a torkomnál fogva felkap, és falnak vág. Belebámult a szemembe, és azt mondta: „Effin Williams, brifa Angharad fi, a wnai rwygo dy lyged allan a’u iwso nhw fel bolycs sbâr.” Na, erről mit gondol, Asszonyom? – Effin hátradőlt a széken, és várta Eve válaszát.