Impresszum

Napkút Kiadó Kft.
1027 Budapest, Fazekas u. 10–14.

Telefon: (1) 787-5889
Mobil: (70) 617-8231
E-mail: napkut@gmail.com
Honlap: www.napkut.hu

Szerkesztő: Szűcs Anna Emília
Szöveggondozó: Kütsön Nikolett
Tördelőszerkesztő: Szondi Bence
Borító: Szabó Imola Julianna

© Ivánovics Beatrix, 2024
© Napkút Kiadó, 2024

ISBN 978 615 6759 64 1

Elválasztási hibák minden igyekeztünk ellenére előfordulhatnak, különösen az idegenek nevekben, szavakban.

Egy, kettő, három, tíz, húsz, harminc.

Semmi különös. Ablakaim egy mellékutcára néznek, a szemközti ház földszintjén edzőterem, balra a Dózsa György út, az enyém saroképület. A Városliget csöndje nem ér el idáig. Falak helyett emeletnyi kirakat, egy szinttel feljebbről, ahol lakom, kényelmesen belátni az edzőterembe. Tekernek, tologatnak, futnak, emelnek, rövidnadrág, sportdressz, neonfény, izzadságszag. Egész nap. Valaki néha megáll a tükör előtt, ellenőrzi az izmait, dagadnak, duzzadnak, szép nagyok. A kézi súlyzó föl, le. A pultnál két fiatal lány, tökéletes test, lófarok, mögöttük faltól-falig polcokon színes flakonok, energiaital, fehérjeturmix. A magasba szerelt, nyolcvan colos plazmatévék focimeccset közvetítenek. A Dózsa György úton meg suhannak az autók. Surrognak. Fekete, kék, fekete, szürke, szürke, teherautó, szürke, szürke, busz. És újra, egész nap. Az ablaküveg megrezeg. Fékcsikorgás, sziréna, duda, fekvőrendőrön koppanó-reccsenő alvázak. Sörbiciklik óránként, az ablakom alatt kapnak pirosat, angolok, németek, magyarok, franciák, mind ugyanúgy érzik jól magukat, az alkohol elmossa a kulturális különbségeket. Sötétedéskor az edzőtermet kivilágítják, vörös éjszakai fényben pihennek a gépek, vörös reklámfényben úsznak a plakátok, vörös fény szűrődik be a hálószobámba.

Máshogy mondom.

Ott az út balra, megszokott, forgalmas budapesti út, hallgatom, ahogy végigrobog rajta egy egész város, soha nem vagyok egyedül. Szemközt edzőterem, elkötelezett, egészségtudatos társaság, az edzőterem ablakainak felső részén egy sor plakát. Odabent futnak, tekernek tetterős, szexi idomok, a plakátokról izmos férfiak mosolyognának rám, ha lenne arcuk. De nincs. Csak testük van, durván kigyúrt, bronzos férfitestük, csupa izom, tetoválás, kockahas, olajosan csillogó bőr. Soha nem vagyok egyedül. Az alsónadrág mélyen a csípőre tolva, sötétlik a leborotvált fanszőrzet. Két vonal, a túlfeszített izmok által körülrajzolt combvonal, bekúszik a nadrág alá, erőszakos ív, tolakodó, lefelé vezeti a tekintetet, nézd az épphogy eltakart nemi szervét, képzeld oda, hogy feszül az is a nadrág alatt. Vágykeltőnek szánhatták, olyan, mintha megerőszakolnának.

Egy, kettő, három, tíz, húsz, harminc.

Előttem a saját lábnyomom. A rövidke földutat szűz hó borítja, nem járt itt más, csak én vágok át negyedjére, lépdelek lábnyomból lábnyomba. Velem lehet a baj, hogy fenyegetővé változott ez a békés kisváros is. Vagy minden utca fenyegetővé válik, ha elegendő ideig sétálgatunk rajta? Rendezett, takaros kertek, fehérre meszelt, romantikus házikók, olajzöld zsalugáterek. Fachwerk, idézem fel tanulmányaimat, talán így hívják ezeket a gerendavázas szerkezetű, középkori hangulatú épületeket. A korukat nem tudom megtippelni. A főtéren szárnyas angyalszobor, egy magas, karcsú oszlop tetejéről vigyázza lépteim. Körforgalom közepén áll, a dombról meredeken, éles ívben kanyarodnak felé az utak. Tudhat valamit, hogy még nem ütköztek neki, nem döntötték le talapzatáról. Főleg így télen. Csúszik az út, csíp a hideg, átfúj a szél a kabátomon.

A plakátokat azért elmesélem.

Emlékszel? A játékos nosztalgia jó lesz. Mosolyogva mondom majd, hogy ha megfesteném, vörös mordori színeket kapna a háttér, a test szürkészöld, mintha rothadna, sápadt és beteges, hiányzó arca pedig fekete folt, folyik rá, patakzik a kigyúrt izmokra. Ha megfesteném, így nézne ki. Ehelyett befotózom, körvonalait elnagyolt vonásokkal megrajzolom, legyen a test csupa báj, csupa cukiság, egy csepp rózsaszín ide, kevéske üdezöld oda, ezzel foglalkozom, ilyesmiket készítek. Vektorgrafika, aztán mehet pólóra, köténykére, ökoszatyorra, az nagy divat mostanság, tudod? Biztos tudod. Hoztam neked is egyet, Vénusz születése, gondoltam, ez tetszeni fog.

Inkább nem mutatom meg.

A frászt hozza rám ez a harcias kis beagle. A kerítésnek ront, vadul ugatni kezd, ahogy a közelébe érek. Negyedjére sétálok el itt, negyedjére is váratlanul ér. Igazán megjegyezhettem volna, hogy ezen a szakaszon az út túloldalán, nagyobb ívben kerüljek, de minden alkalommal úgy hittem, az lesz az utolsó köröm. Ezúttal emlékezetembe vésem: a kerítés sötétkék, mögötte borostyánnal befuttatott, alacsony épület, a kapu előtt vastag törzsű, öreg fa, legközelebb megismerem. Nem lesz legközelebb. Ez a körbe-körbe a legrosszabb, az önmagukba tekeredő léptek, taszít a tisztaság, fullasztó a friss levegő. Legyen előre vagy hátra, de ez ne. Ha sokáig bolyongok ebben az ártatlan városkában, a végén még a gondosan metszett sövények, a fehér hótakaró alól kibukkanó fűcsomók is halálos ellenséggé változnak. Ülj vissza az autóba, súgja a menekülési ösztön, padlógáz, csikorgó kerekek, száguldás az autópályán, hátra se nézz, irány haza. Fogalmam sincs, mi ütött belém. Mitől tartok ennyire? Nem tettem semmi rosszat, mégis mintha bűntudatom lenne. Csak elszoktam az emberektől, utazásoktól, váratlan helyzetektől. Nem lesz semmi baj. Gyorsan kitalálom, mit mondjak, aztán becsöngetek. Most tényleg becsöngetek.

Ezzel kezdem.

Megdicsérem a kertedet. Nagyon szép és békés itt nálad, a fenyőn tavasszal biztos fészket raknak a madarak, nagyszerű lehet hallgatni, ahogy csivitelnek. Vagy amikor zúgnak az ágak a szélben. Luc vagy erdei? Sajnos nem értek hozzá, a januárt leszámítva kevés a fenyő ott, ahol élek. Hogy nordmann? Az remek, igazán remek, nem hullajtja a leveleit. Azért mifelénk is vannak ám fák. Egy-két platán, ha ki nem vágják, mire hazaérek. Ezt viccelődve. Aztán elmondhatom, hogy a Dózsa György úton lakom, de sarokház, úgyhogy az ablakok egy keskeny mellékutcára néznek. Néha arra téved egy-egy madár, leginkább galamb persze, de egyszer láttam feketerigót is.

Egy, kettő, három, tíz, húsz, harminc.

Vissza a házhoz. Útközben elsétálok a régi, szürkésbarna Suzukim mellett, annyira ócskának tűnik ebben a közegben, nyilvánvaló, hogy nem ide tartozik. Nem ide tartozunk. Direkt parkoltam messzebb, néhány utcányira a megadott címtől, nem akartam feltűnést kelteni, elveszíteni a lehetőségét, hogy bármikor, akár a legvégső pillanatban meggondoljam magam, és szégyenkezés nélkül kihátráljak ebből a kínos helyzetből. Ezúttal nem fordulok vissza. Lassan lépdelek, óvatosan, az utolsó métereket szinte osonva teszem meg, ha valaki észrevesz, biztos betörőnek néz. Megállok az embermagas deszkakapu előtt, próbálok belesni a kertbe, de a kerítés mentén ültetett tujasor kizárja a külvilágot. Átmegyek az út túloldalára, a fenyő csúcsát látni innen, a tetőcserepeket, az enyhén megdőlt kéményből áradó füstöt. Téblábolok. Egzakt bizonyítékát keresem annak, hogy jó helyen járok, helyes a cím, pedig biztos, hogy az. Megnyugtatna, ha legalább a kertbe bepillanthatnék, ha tudnám, mi vár rám a kapu mögött. És vajon ki? Teljesen átfagytam, alig érzem a lábujjaim. Egyre idétlenebbek az előre kitalált mondatok.

Mert mégis hogy?

Szia, megkaptam az üzeneted, igaz, hogy hét évvel ezelőtt küldted, de sebaj, jobb későn, mint soha? Három hónapja sincs, hogy rátaláltam a hangfelvételekre, hát ezért, tudod. Aztán kedélyesen elcsevegünk, te megkérdezed, mi újság Pesten, és én elmesélem, hogy semmi különös, igazán nem történik semmi különös. Ez itt egy edzőterem, az ott a Dózsa György út, ez meg az életem, mutogatom a sebtiben felskiccelt rajzon. A Dózsa György úton autók, részeg üvöltözés az alkonyatban, az edzőterem ablakain a plakát, ha megfesteném, gondolhatod, de nem festem. Szép itt nálad, fák, bokrok, madarak. Nordmann, nem értek hozzá. A vörösbegy áttelel? Tényleg? Sosem láttam még vörösbegyet. És tavasszal az énekesrigók is visszatérnek? Szökdécselnek a kertben, aztán felszállnak a szomszéd háztetőre, és olyan trillába kezdenek, hogy nem lehet megállni nevetés nélkül? Feltétlenül meglátogatlak nyáron is, ígérem.

És tovább.

Képzeljem csak el, meséled majd, mi történt a nyáron. Kint felejtettél két marék sós aprósüteményt a teraszon, egy nejlonzacskóban. Néhány órával később, már esteledett, furcsa neszezésre lettél figyelmes. Kinéztél, és nem fogom elhinni, egy mókus ült az asztalon, felnézett rád, de nem ijedt meg, visszafordult a zacskóhoz, és jó étvággyal majszolt tovább. Nagyot nevetünk ezen, milyen édesek a mókusok, ráadásul vörös mókus volt, nem olyan szürke amerikai, amik lassan kiszorítják a többi fajtát az európai erdőkből. És hogy lengette a farkát! Lelógatta az asztallap széléről, úgy mozgatta jobbra-balra, mintha egy lapuló macskát akarna leshelyéről kiugrasztani, jöjjön a veszedelem akkor, amikor ő hívja. Tündéri. Nahát! Én pedig, azt képzeld el, mondom még mindig nevetve, tudod, mit láttam a múltkor? Szintén este, ülök a gép előtt és dolgozom, a szirénát nem hallom meg, vagy csak immunis lettem rá, ki tudja. A fényeket veszem észre, perifériából érzékelem, hogy villódzó, kék fény tükröződik a falakon. Egy mentőautó. Szemben parkol a járdán, hátsó ajtaja nyitva, éppen akkor rohan ki a mentős az edzőteremből, amikor az ablakhoz lépek. Felugrik az autóra, kezében valami magnóforma eszközzel bukkan elő, és szalad vissza. Bent, az edzőterem közepén hordágy, egy férfi fekszik rajta. Fölé hajolva a másik mentős, ütemesen nyomkodja meztelen mellkasát, egy, kettő, három, befúj, egy, kettő, három, tíz, húsz, harminc, befúj. Előkerül a magnóforma eszköz, sietős mozdulatok, valami kábelek, matatás a meztelen mellkason. A mentősök hátralépnek, a hordágyon fekvő test enyhén megemelkedik. Aztán újra, egy, kettő, három, tíz, húsz, harminc, befúj. Valószerűtlen az egész, pasztell lebegés, mint egy lassított felvételen. Vagy mintha mágikus varázskör venné körül őket, az lehet ilyen, nem gondolod? Belsejében a fény is más, sárgás, meleg utcalámpafény, két-két lépés minden irányba, kihasítottak maguknak egy külön kis dimenziót. A körön túl, két-két lépés, mondom, neonvilágítás, nekilódul az idő, kitartóan tekernek, futnak, emelnek és tologatnak, rövidnadrág, sportdressz, izzadságszag. Valaki a tükörben elégedetten szemléli duzzadó bicepszét, a tökéletes testű, lófarkas lány fehérjeturmixot nyújt át egy izmos vendégnek, a vendég törölközőjével végiglapogatja izzadt homlokát. A tévében focimeccs, semmi különös.

Egy, kettő, három, tíz, húsz, harminc.

Ezt inkább nem mesélem el. De mit mondjak helyette?

A

1.

Az a nap, amelyen a hangfelvételeket megtalálom, életem egyik legnyomasztóbb napja: reggel óta a gép előtt ülök, és a facebookos ismerőseim listáját bogarászom, hátha akad valaki, akit felhívhatnék. Tizenkilenc szeptembere, napközben nyár végi meleg, az éjszakák már hűvösek. Cikáznak bennem az érzések, gondolatok, próbálok lépést tartani velük, de hiába. Képtelen vagyok tisztességesen végiggondolni bármit is. Az önsajnálat nem segít, mondogatom magamnak, és bűnbakot se keress, nem Máté tehet róla, és nem a szüleid. Így alakult. Ilyen ez, a dolgok alakulnak, visszaalakulnak, formájukat vesztik, szétesnek. Újra összerendezem őket, csak egy kis idő kell. Időm pedig van, előttem az élet. De most nem szétestek, szállok vitába önmagammal, hanem eltűntek. Hiányoznak a dolgok, amiket össze lehetne rendezni, Máté magával vitte mind. Az ő dolgai voltak. Úgy tűnik, leéltem hét évet az ő dolgai között, és közben kidobáltam a sajátjaimat, nem csoda, ha nincs mit összerendezni. Hogyne dobáltam volna ki? Fölösleges rakomány volt, ami lelassítja a haladást. Mert haladtunk, olyan szépen haladtunk. És tartottunk is valamerre. Gondolom. Persze nem nagy álmok, hollywoodi beteljesülés felé, csak úgy az életben, előre. Tettük a dolgunk, hajtott a lendület. Pont úgy alakult, ahogy terveztem, ahogy szerettem volna. Aztán mégsem.

A játékhajó jut eszembe. NDK gyártmány, szüleim szerezték valahonnan, a kéményén keresztül kellett felhúzni, vízre ereszteni, és már suhant is, amíg a feszülő rugó ellátta energiával. A vasárnapi nagyfürdések közben folyton ezzel játszottam. Ha elért a kád falához, édesanyám megfordította, előre, tovább, édes gyermekem. Előre, előre. Így suhantunk mi is, sebesen, azt sem néztem, hol járunk. Mátéra bíztam magam, ő jobban tudta, ő ismert mindent, kiigazodott. Aztán úgy döntött, tovahajózik a messzi, szép új világba, én meg itt maradtam összerendezhető dolgok nélkül: tanácstalan hajótörött egy láthatáron túlcsorduló óceán közepén. Alig valamivel jobb a helyzetem, mint azé a leszakadt jégtáblán sodródó, csontsovány jegesmedvéé, akinek szívszorító fényképe egy klímaváltozásra figyelmeztető bejegyzés illusztrációjaként pont ezekben a napokban járja be a közösségi médiát. A medve rémülten és megzavarodva néz a kamerába, képtelen felfogni, hogy hová tűnt az őt eddig körülvevő világ. Feje fölött hamuszínű, fénytelen égbolt, körben a háborgó óceán, nem küzd, csak gubbaszt az alatta lassan szétolvadó jégtáblán, és várja a végső megsemmisülést. Szeretném, ha lenne a láthatáron egy ajtó, mint a Truman Showban. Megtalálom, benyitok, ott vannak a kidobált dolgaim, az igazi életem.

Az ismerőseim listáját böngészem, jólesne beszélgetni valakivel, de mióta vállalkozó lettem, nem nagyon vannak aktív kapcsolataim. Vásárlókkal és nagykeresekkel folytatott rutinpárbeszédek, felszínes csevegés a sértett önérzetű kézműves kollégákkal, ennyiből áll a szociális életem. Nem számított, hiszen ott volt Máté, akivel megoszthattam a gondolataimat, és akitől tanácsot kérhettem. De Máté nincs többé, én pedig valódi beszélgetésre vágyom. Mereven, pislogás nélkül bámulom a kijelzőt, az órák óta tartó megerőltetéstől kiszáradt és szúr a szemem, a szemgödörből kiinduló fejfájás egyre erősödik, szögekkel kivert ólomgolyó ring a halántékom mögött, minden apró mozdulatra odébb gördül, présel, nyilall. Ötszáznyolcvankét Facebook-ismerős, ez mindenem. Egyesével szemügyre veszem az arcokat, latolgatom az esélyeket. Túl régi, túl távoli, túl sikeres. Boldog család, ezernyi édes gond. Széles baráti kör, bulik és programok. Nem hiszem, hogy bármelyikük kíváncsi lenne rám, vagy lenne ideje a nyavalygásomra. Akik esetleg kíváncsiak lennének, mert régen közel álltunk egymáshoz, már külföldön élnek. Külföldön sikeresek, külföldön alapítottak családot, külföldön érzik jól magukat a külföldi barátaikkal. Anglia, Malajzia, Finnország, Japán, ha lenne pénzem egy világ körüli útra, rögtön megoldódna a problémám. Száz ismerősönként felbukkan egy-egy halott itt felejtett digitális mása is, születésnapjukon sokan felköszöntik őket. Túl fognak élni mindenkit.

–Szánalmas – szalad ki a számon, mert eszembe jut az eladónő a papír-írószer boltból, ahová nyugtatömbért ugrottam be az előző télen. A sálamat nézte, miközben kiszolgált, de úgy nézte, hogy azt hittem, leettem magam valamivel, vagy a taknyom csorgott rá véletlenül, ahogy a kinti zimankó után felengedtem a boltmelegben. Reflexszerűen odakaptam a kezem, és zavaromban tapogatni kezdtem az anyagot. Ekkor szólalt meg, hogy nem, nem, csak a lánya, rá gondolt épp, hogy mennyire szerette az ilyen színes-szövött sálakat, de már biztos nem hord effélét, Portugáliában nincs szükség sálra. Előkapta a mobilját, azon mutogatta a családi képeket, a lányát, a vejét, nemrég született unokáját, akit eddig kizárólag fényképről vagy Skype-on látott, de talán jövőre, ha minden jól megy, hazalátogatnak végre. És megmutatta az öreg, vaksi cicáját és a vaksi cica pajkos kiscicáit, és hogy milyen sziklakertet épített a lépcsőházban egy nagy fadézsába, mert lefoglalja ő magát, nem búslakodik, csak sajnos a szomszédokat zavarta az a dézsa, nem érti, miért, nem is volt útban, eltűnt mindenesetre, egyik napról a másikra az egész. Én illedelmesen hallgattam, bólogattam, nahát-nahát, de közben izzadni kezdtem a télikabát alatt, verejtékcseppek gyűltek a homlokomon, és egyre türelmetlenebbül vadásztam a pillanatot, a szóáradatban beálló lélegzetvételnyi szünetet, amikor anélkül köszönhetnék el, hogy megsérteném. Végül eljátszottam, hogy hívnak telefonon. Pedig sajnáltam őt. Vajon mennyire kell magányosnak lenni ahhoz, hogy bárki megfeleljen, egy betévedt idegen akár, csak valaki végre, csak emberi hang legyen?

A pizzafutár is megteszi akkor, egyébként is úgy sasszézik fel a lépcsőn, mintha a haverjához ugrana be egy sörre, a borravalót sem akarja elfogadni. Legközelebb a nyakába ugrom, kiöntöm neki a szívem, esetleg a vállára borulva sírdogálok picit, igazán vicces lenne, a szomszédok imádnák. Hetek óta nem tettem ki a lábam a lakásból, főzni sem volt kedvem, rákaptam a pizzára. Azt ugye tudja a kisasszony, kérdezte a futár múltkor, hogy rendes, meleg ételt is házhoz hoznak? Tudom, persze, köszi. Épp leszokóban vagyok, tettem hozzá gondolatban, egészséges kajákat nem tolok. De ha hozna anyámtól egy adag szalagos fánkot, szigorúan finomlisztből, bő olajban sütve, porcukor nem kell rá, majd megszórom én, csak üreges legyen a belseje, hogy jól meg lehessen tölteni édes baracklekvárral, egy tálcányi fánkot csupán, annak örülnék, de nem él már anyám, mit csináljunk, azért köszi.

Anyám utolsó adag fánkjából alig ettem, néhány darab üresen, lekvár és porcukor nélkül, megtöltve, megszórva lelkiismeret-furdalással. Ez négy éve történt, amikorra hála Máténak, már maradéktalanul tudatosan étkeztem. Ő olyan komolyan vette az egészséges életmód alapszabályait, mint más a tízparancsolatot, kapcsolatunk elején sokszor ugrattam vele, hogy ezek szerint mégiscsak vallásos, nem egy megrögzött ateista, akinek amúgy vallja magát. Aztán beláttam, hogy igaza van. Rémesebbnél rémesebb képek jelentek meg előttem, tolószékben ülök, arcomon oxigénmaszk, ölemben vizeletzsák, gégémen lyuk. Fél mell, kihullott fogak, elmémet felzabálja a demencia. Ez lesz, ha nem vigyázok magamra. Ahelyett, hogy németes frissességgel, skandináv lendülettel, amerikai derűvel metszegetném a rózsáimat kilencvenévesen is, meggyötörve, megalázva és kiszolgáltatottan várhatom a halált nyugdíjas éveim poklában. Nem akarnék inkább tájképeket festeni majd, elvégezni a filozófia szakot, esetleg befizetni egy ejtőernyős tandemugrásra, ha úgy hozza kedvem? Első és legfontosabb lépésként leszoktam a cigarettáról. Aztán lemondtam az alkoholról, nincs több forralt bor a karácsonyi vásárban, sem könnyű fröccs forró, nyári délutánokon, ünnepekkor két korty maximum, a koccintás kedvéért. A mozgásszegény életmód legalább olyan káros, mint a dohányzás, emlékeztetettem magam, amikor hajnalban kikászálódtam az ágyból, hogy munka előtt még egy órát tornázhassak. Felelősségteljes felnőttnek tudhattam magam, szedtem Béres Cseppet és vitaminokat, eljártam szűrővizsgálatokra, nőgyógyász, tüdőröntgen, vérvétel, félévente fogkőleszedés. Miből-mennyit, mit-mivel, mikor-hova, mindent tartalmazott a naptár, pontosabban health calendar, ahogy Máté nevezte, direkt nekem szerkesztette, hogy el ne tévedjek az egészségtudatosság útvesztőjében. Végül rávettem magam, hogy az útmutatásai alapján megreformáljam az étrendemet is. Kiiktattam a finomított élelmiszereket, a félkész élelmiszereket, a tömegnövelt, ízfokozott, mesterségesen színezett, tartósított, vegyszerezett élelmiszereket, a cukrozott élelmiszereket, túl sós élelmiszereket, olajban sült élelmiszereket, a vörös húsokat, zsíros húsokat, füstölt húsokat, péksüteményeket, cukrászsüteményeket, csokikat és nasikat, olyan hosszú volt a tiltólista, hogy azt hittem, ezután csak szennyezetlen himalájai füvet legelhetek. Egyedül a reggeli kávéról nem tudtam lemondani. Máté győzködött, indítsam inkább egy erős fekete teával a napot, az is élénkít, hatása tovább tart, a gyomromat se marná szét, de hiába. Kipróbáltam, nem működött, a kávé hiánya szétdúlta az egész napot. Legalább ne tejjel innám, mondta feddő pillantásokat vetve rám, az méreg, tiszta méreg, löttyintsek egy kevés zabtejet bele, higgyem el, észre sem veszem, pont ugyanolyan. Nem ugyanolyan, szögeztem le az ideálisnál csipetnyit nagyobb indulattal, és bűntudatom támadt, amiért megint nem sikerült időben átváltanom asszertív üzemmódba.

A fiatal nő paradicsomkonzervet talált a hűtőben, el se hinné, mi történt ezután! Nahát, hogy mik vannak! Parajföldi Valéria ismét babát vár, ezúttal Lacitól. És ezt így kell megtudnom, te kis céda? Felszívódó szálas arckezelés mellé ajándék botox. Ezekre is ráférne egy hozzáértőbb social media manager, hogy targetálnak már, harmincasoknak botoxot? Hány vonal van a csuklódon? Tűpontos képet ad egészségedről, jövődről és sikereidről. Tűpontos. Az pontosan mennyivel pontosabb a pontosnál? Inkább kitöltök egy tesztet, hogy megtudjam, mi lesz a foglalkozásom háromszáz év múlva. Szerintem digitálismadárhang-restaurátor, de jobb, ha biztosra megyek. Figyelem, milyen csodás helyeken járnak mások, melyik nap, mit vacsoráznak, megszámolom, hány házasságot kötnek, és hány baba látja meg a napvilágot két zoknireklám között. Végignézek minden macskás videót, megnyitok minden cikket, kitöltök minden kvízt, és megszívlelem az instant bölcsességeket. Elolvasom a főbb híreket, és végigpörgetem a hírekhez kapcsolódó kommentfolyamot, megtudom, hogy a gyűlölködők gyűlölik a nem-gyűlölködőket, és a nem-gyűlölködők is gyűlölik a gyűlölködőket, de amúgy minden teljesen rendben van, csak kár, hogy ennyire nincs rendben semmi. Aztán benézek a kézműves és egészségtudatos csoportokba, a kedvencnek jelölt művészek és bloggerek oldalaira, és sóvárogva figyelem a soha véget nem érő beszélgetéseket, de nem merek hozzászólni semmihez, nem akarom, hogy engem is gyűlöljenek. Mert gyűlölnének, ebben biztos vagyok, gyűlölnének, mert nem eszem disznóhúst, gyűlölnének, mert iszom tejet, gyűlölnének, mert a műanyagpalackosat preferálom az ólommal dúsított csapvíz helyett, mert nincs gyerekem, mert van saját lakásom, mert otthagytam a tanári pályát, mert miért mentem egyáltalán tanárnak, sehogy sem jó, semmit sem tudok mondani, hogy jó legyen, hogy ne gyűlöljenek pusztán azért, mert létezem. A humán intelligencia határait rég meghaladó algoritmus ekkor újra arcomba tolja a jegesmedvét, sodródik felém a leszakadt jégtáblán, én pedig a szemébe nézek, és azt látom, én kuporgok ott, ringok a jeges óceánon.

–Megint túldramatizálod a dolgokat, Sünikém – motyogom, és elszégyellem magam a tévedésen, hiszen én nem jegesmedve vagyok, hanem sündisznó. Máté hívott így, kedvesen emlékeztetve rá, milyen benyomást keltek, amikor belelovalom magam valamibe.

Lecsukom a notebook fedelét, megdörzsölöm szárazságtól égő szemem, néhány masszírozó mozdulattal megpróbálom száműzni a tarkómba sugárzó fejfájást. Állj fel a géptől, biztatom magam, és tegyél valami hasznosat, az Algoflex is hatni fog nemsokára. Átsétálok a szoba túlsó felén álló szekrényhez, lábammal behajtom az ajtaját, nem szeretem, ha nyitva marad. Odalépek az ablak melletti asztalkához, bámulom a halódó növényeket. Nem tudom, mit csináljak velük. Semmi nem marad meg ebben a lakásban, amelyik a sötétséget bírja, tönkremegy a száraz levegőtől, megnyúlnak, sárgulnak, leveleiket elhullajtják. Talán a kaktusz bírná. Veszek majd egy kaktuszt. Kimegyek a konyhába, elmosogatom azt a néhány kávéscsészét és kést, amit az előző napokban elhasználtam, plusz egy érv a pizza mellett, kevesebb a mosatlan. Pár percet eltöltök a konyhaszekrényre ragasztott health calendar előtt, leellenőrzöm, milyen vitaminokat felejtettem el bevenni az elmúlt hetekben, majd letépem a naptárt, és kidobom a szemétbe. Álldogálok kicsit a konyha közepén. Aztán átmegyek a hálószobába, és ott is álldogálok egy keveset. KOPARDAL ágy és STRANDMON fotel sötétszürke színben, fehér HEMNES komód, előtte sötétkék szőnyeg. LANGSTED. Fehér falak, a falakon modern nyomatok, geometrikus minták és tárgyrészletek fotói KNOPPÄNG keretben, Mátétól kaptam őket ajándékba. Visszamegyek a nappaliba, hátha ott izgalmasabb ácsorogni. EKTORP, PAX és LINMON/ALEX. Pont olyan az otthonom, mint mindenki másé. Végül az ablaknál kötök ki, ahogy általában, ha a gép mellől felállva helyem keresem a lakásban. Izmos férfitestek a plakátokon, izmos férfitestek az edzőteremben, vajon az elsuhanó autókban is izmos férfitestek ülnek? Egy száguldó teherautó, rázkódó ablaküveg, nyikorgó ékszíjak. Organikus óramutatókká válnak a járókelők, ismétlődő formákkal és ruhadarabokkal mérik az időt, arcuk elmosódott, távoli, mégis felismerhetőek. A futó lányok például, messziről világít pink színű sportcipőjük, ahogy hét körül feltűnnek a sarkon. Fél nyolckor érkezik a kutyasétáltató néni. Gazdáját ráncigálva gurul fától fáig a pici gömböc tacsi, lebben a lábszárközépig érő bő nadrág, ugrándozik a derékon hordott, fehér övtáska. Vajon elfogynak az autók, ha elég sokáig állok egy helyben? És ha elfogynak az autók, és megszűnik a zaj, akkor meghallom végre a gondolataimat, azt a bizonyos belső hangot, ami választ ad a kérdéseinkre? Belső hangom pillanatnyilag annyi szólamból áll, lehetetlen szétszálazni őket.

Túldramatizálod a dolgokat, Sünikém. Bárcsak veszekedés közben vágta volna a fejemhez, mint egy valamirevaló, tisztességes hősszerelmes. De mi soha nem veszekedtünk. Higgadt felnőttek módjára beszéltünk meg mindent, asszertív kommunikáció, ahogy Máté hívta, szenvedély és emóciók nélküli eszmecsere, hatékony problémamegoldás. Biztonságos, steril tárgyalóterem, az esküdtek tartózkodó, puha tekintete. Meg akartam felelni, ellesni a technikát: igyekeztem közepes hangerőre lefojtani az érzéseimet és bűvészkedni a semleges szóhasználattal, de az első kedveskedő Sünikémnél elbukott az egész, elbuktam, képes voltam megbotlani az asszertivitás sima talaján is. Nem voltam jó ezekben az A-betűs dolgokban.

Asszertív, ambiciózus, akkurátus, aktív, agilis.

Ez mind Máté. Máté, az agilis coach. Szegény anyám sem értette, amikor elmeséltem neki, hogy átképezte magát agilis coachnak, mit mondtál, kislányom, labilis kócsag? Agilis, anyukám, agilis, segít, hogy jól működjenek a cégek, válaszoltam vigyorogva, mintha én érteném. De titkon irigyeltem őt. Idejekorán felismerte, hogyan tud majd boldogulni, ő eleve jó irányba állt. Szerintem már óvodásként azt felelte a Mi leszel, ha nagy leszel? kérdésre, hogy informatikus, bár inkább programtervező matematikust mondhatott, egyre megy: a dadus számítógépet sem látott soha. Nem kompromisszum, őszinte érdeklődés. Máté szerette választott szakmáját, vezetőfejlesztés, menedzsment, kompetenciamátrix, facilitálás, scrum, meeting, folyékonyan beszélte a számomra idegen nyelvet, otthonosan mozgott a földöntúli vidéken. Figyelte a trendeket, szakterületet váltott, workshopokra járt, megfejthetetlen elnevezésű munkakörök tucatjait hagyta maga mögött, ahogy fölfelé kúszott a multicéges ranglétrán, olyan új pozíciók és lehetőségek felé törve, amik egy pillanattal hamarabb még csak nem is léteztek. Folyton egy lépéssel előttem. Mire megérkeztem volna valahová, ő már indult tovább, és mindig a legmegfelelőbb irányt választotta, tévedhetetlenül. De nem az ő hibája, hogy nem tudtam követni. Máté próbálkozott, segített és türelmesen tanítgatott, hogy legalább saját, egyszemélyes vállalkozásomat működtetni tudjam, csak én nem bizonyultam elég tehetséges diáknak. Brandépítés, marketing, social media, újabb idegen szavak, rendhagyó igék, komplex nyelvtan. Itt tilos a ragozás a SEO-törvény szerint, ott az algoritmusszabály megköveteli. Alany és állítmány, amiket nem szabad egyeztetni, hiányos mondatok, szükséges bővítmények, a névelő zavaró karakterplusz, találd meg a Facebook Pixel helyét a szövegtörzsön belül. A tárgy lényegtelen. Én nem hittem, amikor kézműveskedésre adtam a fejem, tényleg nem hittem volna, hogy időm nagyját számítástechnikai szótárral kezemben kell töltenem, hogy ez lesz az érvényesülés útja. Tíz százalék alkotás, kilencven marketing. Napi negyvennyolc perc élvezet, a többi, nyolc helyett tizennégy órában, a kényszerű digitális küzdelem. Az elején meg kell tolni, mosolygott Máté, tedd bele magad. Még egy kis proaktív input. Komfortzóna oda. Ő nyugtatott, mindez nem korlát, hanem lehetőség, csak élni kell vele, meg kell tanulni élni vele. Ellenvetéseimet egy elegáns Sünikével hárította, úgyhogy összekapartam minden agilisságomat, és hagytam, hogy magával húzzon ebbe a modern és könnyed világba, ahol a hatékony eszközök és kínálkozó alkalmak hullámaira felfekve kapálózás nélkül is közelebb juthatok a céljaimhoz.

Nem bizonyultam tehetséges diáknak, lassú voltam, és fafejű, működésképtelen elvekhez ragaszkodó, aki csak mímeli, hogy elsajátította a tananyagot, valójában blöfföl, hogy ellóghassa a vizsgát. Kézzel festett, részletgazdag mécsestartók és miniatúrák? Nem is tudom, mit gondoltam. Hiába vásároltam össze mindenféle marketinges tananyagot, tanultam meg fotózni, blogolni, honlapot szerkeszteni, hiába posztoltam, hirdettem, és lett a Google Analytics a legjobb barátom, nem csoda, hogy nem sikerült beindítani az üzletet. A hullámlovaglás akkor működik, ha megismered a természetét, alkalmazkodsz hozzá, engedelmeskedsz neki. Nem lehet kijátszani a rendszert. A nyelvtani szabályok ismertetése után Máté leült velem matekozni is, nagyon egyszerű az egész, mondta, a számok nem hazudnak. Mennyit akarok keresni? Ha a korábbi, rajztanári fizetésemet elérném, elégedett lennék, válaszoltam. Rendben, szivi, akkor ezt figyeld, mondta, és olyan képletet rittyentett a papírra, hogy az érettségin is csak pluszpontért mernék feladni. Profit, adó, órabér, munkaidő, anyagköltség, rezsi, adjunk hozzá mindent, ez a számok törvénye, itt kicsit osztunk, ott szorzunk, jó, hogy nem derivált egyet. Aztán felmutatta a végeredményt. Egy mécsestartó alaphangon harmincezer forint. De ki vesz harmincezerért mécsestartót? Hát ez az, szivi, mondta ő. Optimalizálni kellett, addig optimalizálni az egyenlet minden tagját, míg a számok igazsága nekem nem kedvezett. Vektorgrafika, szitanyomás és egy korszerű ötlet, ennyi az egész. Klasszikus festményeket kezdtem átrajzolni egyszerű, stilizált, gyermekien ártatlan mesekönyv-képekké: élénk színek, derűs vonások, pink árnyalatokban mosolygó Mona Lisa, neon zöld, félfülű Van Gogh. Egyszer kell megrajzolni, a nyomda elvégzi a többit, póló, szatyor, baseballsapi, notesz, bögre, tolltartó, végtelen mennyiség, költséghatékonyság, minimális időbefektetés. Fölösleges vásárokba járni, órákat ácsorogni esőben, fagyban, kánikulában, elég egy dizájnos webshop, és a tervezéstől eladásig gép előtt ülve intézhetek mindent, egyedül a postázás miatt kell elhagynom a lakást. Nem korlát, hanem lehetőség, ismételgettem magamban, miközben bepötyögtem a kulcsszavakat, classic on you, viseld a klasszikusokat, szólt az üzenet, egyértelmű, könnyen megragadható, divatos. Imádták. Így lettem kézműves, aki kézzel szinte nem ér az anyaghoz, de ez senkit sem zavart. A kézműves bort sem kézzel préselik, nem igaz? Végül megtanultam a leckét, nehezen ment bele a fejembe, de csak megtanultam, és rövidesen jobban kerestem, mint tanárként azelőtt. Ebből már meg lehetett élni. Máté is erre emlékeztetett, amikor nyűglődtem a gyomorpanaszaim miatt, valami nem stimmel, mondtam neki, mert biztos voltam benne, hogy a munkahelyi stressz okozta korábban, félek, Máté, hogy gyomorfekélyt kapok. Erre azt mondta, ő megmondta, hogy nem a stressz, hanem a helytelen étkezés a ludas, nem foghatom többé a pénzügyi gondokra, az idegtépő, fölösleges papírmunkára, a pöffeszkedő igazgatóra, lekezelő kollégákra vagy a közönyös, bunkó kölkökre, akiket kizárólag a telefonjuk érdekel, a magam ura lettem, alkothatok, egy szavam sem lehet. Inkább figyeljek oda jobban az étkezésemre.

Asszertív, ambiciózus, akkurátus, aktív, agilis, ez mind te voltál, Máté, én csak egyensúlyoztam melletted a ringó, nyöszörgő fedélzeten, a korlátba kapaszkodva küzdöttem a tengeribetegséggel, és vártam, hogy végre kikössünk valahol. Hét évig reméltem, hogy kiszakíthatok és birtokba vehetek egy talpalatnyi földet a világodból. Mert a tiéd, és véletlenül sem a szelídeké ez a világ, a tiéd az egész. Meg az audisoké. Az audis csikorogva fékez, szemben áll meg a zebrán, a lehető legközelebb az edzőterem bejáratához. Első kerekeivel a járdára felfut, ablak lehúz, üvölt a technó. Néha mulatóst hallgat, és vele hallgatjuk mindannyian, az ablakok mögött bujkálók, az éjszakai műszakra készülődők, a vacsorához zöldséget szeletelők, a szerelmesen összeölelkezők, a gyermeküket szoptatók, fiatalok és öregek, kicsik és nagyok, vele mulatnak mind a bús pestiek. Ezúttal csak néhány percig tart a buli, a nagydarab, bőrszerkós audis kiszáll, és sporttáskáját lóbálva bevonul az edzőterembe. Már nyolc óra? Repül az idő.

Behúzom a függönyt, és elhátrálok az ablaktól. Az esték a legrosszabbak. Ilyenkor kellene beülni valahová egy fröccsre a haverokkal, feloldódni a kocsmafényben, összekacsintani, és együtt nevetni ki a világot. Nem iszom alkoholt, emlékeztetem magam, aztán felveszem a kardigánom, belebújok a bakancsomba, csak úgy a lábfejem mellé gyűrve a cipőfűzőt, és leslattyogok a sarki éjjel-nappaliba egy üveg borért. Melegítőnadrág, bakancs, pizzafoltos póló, fodros ujjú, elegáns kardigán, tökéletesen beleillek az utcaképbe. A kiadós délutáni esőtől végre leolvadt a járdára száradt kutyaszar, az út menti fák leveleiről a városi mocsok, megkönnyebbülten lengedeznek a lombok a kora esti szélben. A pirosnál várakozó kocsisor lágy berregése, a kereszteződés átellenes sarkán zajló családi perpatvar metsző hangjai, ritmikus kántálás tompa basszusa a távolból. Kezdődik a meccs. Vagy most ért véget? Nem szeretnék összefutni a felajzott szurkolókkal, abbahagyom a bámészkodást, és megszaporázom a lépteimet. Besietek a bulizni készülődő fiatalokkal zsúfolt boltba, találomra leemelek egy üveg bort a polcról, a pénztár felé haladva pedig – ha a lejtőn elindul az ember, nincs megállás – egy zacskó csipszet is. Tíz perc, újra otthon vagyok. Előkotrom az évek óta nem használt dugóhúzót a konyhai fiók mélyéről, kibontom a bort, és színpadiasan belekortyolok az üvegbe. Neszmélyi Irsai Olivér, olvasom a címkét, Sírig tartó szerelem. Na, a miénk nem az volt. Sírig tartó semmi esetre, de szerelem? Inkább szövetség, tudatos választás, éppen olyan, amilyet elképzeltem magamnak, miután kinőttem a kamaszos illúziókból. Márpedig a kamaszos illúziókból hamar kinőttem. Időben rájöttem, hogy nem áldott meg az ég kiemelkedő tehetséggel, nincs bennem semmi különleges, teljesen átlagos létezőként egy teljesen átlagos élet várományosa vagyok, és rábólintottam, kibékültem ezzel. Szüleim sem vitték sokra, nem gazdagodtak meg, nem szereztek hírnevet, hatalmat, pozíciót, nem voltak kifejezetten műveltek, nem törekedtek rá, hogy felejthetetlen alkotásokkal váltsák meg a földi öröklétet, nem akarták megváltoztatni a világot, csupán elfogadni olyannak, amilyen. Nem lettek nagy emberek. De jó embernek lenni bőven elég. Tisztességes szakma, megbízható társ, kiszámítható, átlagos, nyugodt élet, igazán nem voltak túlzó elvárásaim.

–És még csak nem is az bánt – mondom a borosüvegnek, miközben törökülésben elhelyezkedem a nappali szőnyegén –, hogy se sírig tartó, se szerelem, mert őszinte volt, amikor azt feleltem, semmi gond, nem az bánt, hogy elmentél, hanem hogy pont ez nem bánt egyáltalán, hogy egészen hidegen hagy, mert valahogy…

Nem lett üresebb nélküled az élet, akarom mondani, de inkább teletömöm a szám egy marék csipsszel. Kezdetektől tudtuk, hogy nem egymásnak teremtettek minket, de különbözőségeink ellenére is akartuk, hogy működjön, becsületesen próbálkoztunk. Én kitartó bukdácsolással, ő hátrafelé pislogó türelemmel. Megszoktuk egymást és a közös életünket, szinte macerásabb lett volna különválni, mint ugyanúgy együtt maradni tovább. Végül azért szakítottunk, mert Máté kapott egy visszautasíthatatlan munkalehetőséget Amerikában, és úgy gondoltuk, nincs értelme a békés egymás mellett éldegélést távkapcsolatban folytatni. Megérti, ha rosszulesik, mondta, nyugodtan elárulhatom, jogom van az érzéseimhez. Jogom lett volna, kivételesen akár sírni is, kétségbeesni, dühöngeni, de nem találtam magamban a kellő indulatot. Addigra túlzottan hozzáidomultam – adaptív, az első szó az A-betűs listán, amit sikerült valamennyire elsajátítanom – érzelmi ügyekben a higgadt felnőttséghez. Semmi gond, feleltem, jobb lesz így. Napokon belül elköltözött. Kipakolta a szekrényből a ruháit, a fiókból az iratait, eltűnt a fürdőszobából a szakállvágó ollója, tusfürdője, fogkeféje, és kész, nem maradt semmi személyes, egy könyv sem a polcon, ami az övé lenne. Ami fontos volt számára, kizárólag digitális formában létezett, fényképek, zenék, filmek, emlékek, csak betette a táskába notebookját, és vitte is magával az egész életét. Mégis tele a lakás az ő dolgaival. A kartonnyi zabtej a spájzban, a konyhaszekrényben kallódó másfél doboz cukorpótló, a szemetesben sorsára hagyott health calendar, az ikeás képek a hálószobafalon: mindenhol Mátéba botlom.

Elnyúlok a szőnyegen, a plafont bámulva rágcsálom a csipszet, sajtos-tejfölös, rég nem ettem ízfokozót. Nem is rossz. A szomszéd mosógépe elér az öblítő fázis végére, a centrifuga finoman remegteti a padlót, tüdőmben visszhangzik a berregés. Felettem oda-vissza trappol valaki, a lépések ütemére rezdül a csillár. A gangon ordítani kezd egy kisgyerek, a kürtőszerű udvarban felkúszik a hang, egyenletesen tölti be az emeleteket, átjárja az épületet. Mindig a gangon ordít. Úgy képzelem, egyedül fekszik a babakocsiban, a szülei biztos kitolják az ajtó elé, ha hisztizik, mert fáradt vagy fáj a hasa. Talán büntetésből, talán nem bírják elviselni, szenvedjen vele az egész ház. Engedelmesen szenvedünk. Ez még mindig kellemesebb, mint a flex és a csempetörő kalapács. Úgy két éve állandóan felújít valaki, a karácsonyt leszámítva folyton fúrnak, vágnak, kalapálnak, de egyszerre csak egy lakásban, szisztematikusan elosztják, nehogy átfedés legyen. Ezúttal a kettővel fölöttem lakó látott neki a fürdőszoba átalakításának. Órákba telt, mire az utolsó csempét is sikerült leverniük, a falakban futó csövek pedig kötelességtudóan közvetítették a hangokat: közönséges, modern popzene, beépített mélynyomó, fapados diszkóhangulat. Örülök, hogy gyerekkoromban senkinek nem volt pénze felújításra, borzasztó lehet így felnőni.

Egy leharcolt lakás legalább halk. A pecsétes padlószőnyeg nem recseg, és különösebb odafigyelésre sem tart igényt, rajta ülni, járni, enni, állni egyaránt szabad. A miénken kávé és málnaszörp is hagyott nyomott, és kikoptatott, elszíneződött folt jelölte a régi fotel meg a csicsás, nagy kerámiaváza helyét. A villanykapcsolók környékén a tapéta szinte feketére koszolódott, íróasztalom fölött egy ocsmány, lemoshatatlan, barna paca őrizte emlékét a napnak, amikor kicsúszott kezemből a zacskós kakaó. Hogy eltakarjam, oda tűztem ki az órarendemet. Foltok, pacák, pecsétek. Klasszikus panelbeosztás, csöppnyi terek, durva bútorok, a tárgyak egymás hegyén-hátán, se rend, se makulátlan tisztaság. Otthonunk olyan volt, mint bárki másé. Mint a szüleim élete is. Ők ennek ellenére boldogok voltak.

Vajon hogy csinálták?, töprengek a csillár rezdüléseit figyelve, egy nyomorult diktatúra szűkös korlátai szabták ki álmaikat, hogyan lehettek mégis ennyire elégedettek? Anyám mezei iskolatitkár volt, harminc éven át intézte egy általános iskola ügyes-bajos dolgait. Apám huszonévesen került a vízművekhez, és nyugdíjazása napjáig kitartott a munkája mellett. Búcsúzásakor kapott egy gravírozott emlékplakettet, amit aztán a nappaliban őrzött, a vitrines szekrényben. Néha megállt előtte, hosszasan nézegette, mint élsportoló az olimpiai aranyát, közben könnyben úszott a szeme. Anyám virágcsokrokat és gyümölcskosarakat kapott a tanévek végén, karácsonykor meg tálcányi süteményeket és édességcsomagokat. Akkora készletünk gyűlt fel lekvárból, pilótakekszből és filteres teából, hogy hárman sem bírtuk elfogyasztani, szüleim rendre szétosztogatták a fölösleget a szomszédok között. És jöttek-mentek a szomszédok. Beugrottak egy kávéra, leálltak trécselni anyámmal a lépcsőházban, kóstolót hoztak a húsvéti kalácsból és töltött fasírtból. Csütörtökönként meg römipartit tartottak apám kollégáival, akár nyolcan is bezsúfolódtak a panellakás apró konyhájába, ették a frissen sült pogácsát, itták a házi borból készült, híg fröccsöt, és telefüstölték a helyiséget. Anyám nem győzött szellőztetni, de egyszer sem láttam, hogy morogna miatta, pedig ők maguk sosem dohányoztak. Barátok, kollégák, szomszédok, ismerősök. Még a válófélben lévő földrajztanárnő is anyám húslevese fölött sírta ki magát.

Ezen kívül semmi különös. Hiába vizsgálom át újra és újra az emlékeimet valami rendkívüli után kutatva. Szüleimet a tragédiák és a csodák egyaránt elkerülték, leszámítva engem, akinek érkezésében reménykedni sem mertek, miután anyám betöltötte a negyvenet. Sehol semmi fényűző, tündöklő, csillámló, sziporkázó, Instagramra kéredzkedő, semmi megrendítő, szívtépő, felkavaró, címlapra illő, semmi posztolható, megosztható, kattintandó, marketing-értékkel bíró, eladható, felkapható, internetet felrobbantó, semmi szenzációs, semmi fantasztikus, semmi említésre méltó, csupán a lassan folydogáló, békés, dolgos, egyszerű évek. Nem nagy emberek, csak jó emberek. Őszintén hittem, hogy egy ilyen élettel én is beérném. Bárcsak megkérdezhetném, mi volt a titkuk, mit nem árultak el nekem. Mert én hiába igyekeztem mindent aszerint csinálni, ahogy tanították – hús-vér bizonyságai voltak saját igazuknak, miért kételkedtem volna szavukban? –, valamit nyilvánvalóan elrontottam. Pedig mennyire örültek, hogy én már egy új és szabadabb világban fogok felnőni.

Irritáló szintetizátorhang riaszt fel a töprengésből, a zsebemben felejtett mobilomról üvöltő Vivaldi-utánzat. Máté hív, biztos a reptérről. Megígérte, hogy rám csörög felszállás előtt. Lepereg előttem, milyen párbeszédre számíthatok, és inkább lenémítom a telefont, nem vagyok elérhető. Szar az idő, poggyász rendben, szép repülést, nyugodt utat. És Sünike hogy van? Jól, hazudnám. Nem akarok hazudni. Mondjam meg az igazat? Hogy beszámolóm végén megkérdezhesse, miért nem megyek el jógaórára? Szerinte rosszkedvre a mozgás a legjobb gyógyír. Ne menjünk ebbe bele. Elő a magyarázatokkal, kibúvókkal, nem megyek jógaórára, a múltkor is meghúztam a hátam. Azért, mert ellógtam a bemelegítést, felelné ő, és ezzel rögtön kudarcba fulladna az elkerülő hadművelet, megvédeni magam ugyanis csak egy másik, sokkal nagyobb kudarc beismerésével lennék képes. Ha elmesélném neki, hogy összevesztem a jógaoktatómmal. Mert nem azért húztam meg a hátam, mert ellógtam a bemelegítést, hanem mert ő erősködött, fáj, mondtam neki, eléggé fáj, jaj, de görcsös vagy, felelte, tartsd ki még egy kicsit. Másnap alig bírtam felkelni az ágyból. Milyen remek kis testmozgás, stresszoldó torna, hétköznapok wellness-élménye! Ilyennek tűnt, ahogy Máté körülírta, amikor meggyőzött, hogy iratkozzak be az órákra. Közben igázás, olvastam az egyik komolyabb portálon, mialatt pokrócokba bugyolálva melengettem nyilalló, sajgó, kőmerev derekam, ezt jelenti a szó, és a tudat uralása lenne a feladat. Teljesen lényegtelen, mondtam néhány nap múlva a jógatanárnak, hogy milyen lehetetlen pozíciókba tudom hajtogatni a testem, ha közben nem vagyok képes uralni az érzelmeim és a gondolataim, márpedig azokat nem heti kétszer egy óra testgyötrés által tanulom meg uralni, hanem ha elköteleződöm az egész szellemi út iránt. És hogy lám, konkrétan veszélyes is lehet, ha valaki belső ráhangolódás nélkül erőlteti a gyakorlatokat, szóval az unatkozó anyukák is jobban tennék, ha nem ezzel akarnának kilépni a komfortzónájukból, mert divat ide vagy oda, a jóga nem az önmegvalósítás eszköze, inkább az önmegtagadásé. De erre már ő is felhúzta magát, és azt felelte, hogy itt ő az oktató, és nem én, és ha annyira okos vagyok, akkor nyissak saját stúdiót, és boldogítsam a saját diákjaimat ezzel a kirekesztő dumával, mert vegyem észre, hogy ez nem India és nem a középkor, mindenkinek joga van hozzá, hogy jól érezze magát a testében, nem kell ezt túlkomplikálni. Szó nélkül hátat fordítottam, és hogy palástoljam megalázottságom, lendületesen kitrappoltam a teremből. És akkor megfogadtam, hogy a büdös életben be nem teszem többé a lábam jógaórára, illetve hogy Máténak egy szót sem mesélek el az egészből, mert csak cöccögne kedvesen, hogy Sünike így, meg Sünike úgy, ráadásul igazat adnék neki, hisz mit akarok, én kezdtem, mikor tanulom már meg asszertíven befogni a pofámat? Azt hazudtam tehát, fáj a hátam. Igen, Máté, továbbra is fáj a hátam, de most nincs kedvem erről beszélni, úgyhogy nyugodtan rezegj még egy kicsit, aztán szállj fel szépen a gépre, és légy boldog a te visszautasíthatatlan Amerikádban. Addig én, nézd csak, megiszom ezt a maradék fél üveg bort, megnézek egy pornóvideót, oszt jóccakát.