Menj a Pokolba!

Ruby Saw

Ruby Saw

Menj a Pokolba!
Novella

© Ruby Saw © Book Dreams Kiadó

Minden jog fenntartva!

Szerkesztő: Fáy Linett

Borítóterv: Zsigmond-Bárdos Melinda

Kép forrása: Freepik

Megbízott kiadó: Book Dreams Kiadó

Elérhetőségek:

info@bookdreams.hu • www.bookdreams.hu

facebook.com/bookdreamskiado

instagram.com/bookdreamskiado

ISBN E-pub: 978-963-586-145-3

ISBN Mobi: 978-963-586-146-0

Book Dreams Kiadó

2022

Tracklist:

Ruby Saw lejátszási listája:

David Guetta – Shot Me Down (feat. Skylar Grey)
Extreme Music – Bring Me Back To Life

Indila – Love story (Charlyella Remix)
J2 feat. Keeley Bumford – Dreamweaver

Listenbee Feat. Naz Tokio – Save Me

Sia – California Dreamin (DJ Festo Remix)

„Én én vagyok, te te vagy, és a kettő közötti szakadékban ott van minden menny és pokol.”

David Herbert Richard Lawrence

Stella

Verőfényes napsütés, csiripelő madárkák, finom illatok, mosolygós emberek és határtalan szeretet. Én így képzeltem el a Földet napjainkban, de baromi nagyot kellett csalódnom.

1963-ban haltam meg, mégpedig azon a nevezetes napon, amikor Martin Luther King elmondta mindenki által jól ismert beszédét augusztus 28-án. Nem vallanám magam polgárjogi aktivistának, sosem érdekelt a politika, csupán nem szeretem, ha olyan dolgok miatt különböztetik meg az embereket, amikről nem tehetnek. Akkoriban a bőrszín dominált, és nem értettem egyet egyes törvényekkel.

Szóval elmentünk Washingtonba meghallgatni a lelkészt. Semmi különös nem volt abban a napban. A barátaimmal mentem, huszonkét éves voltam akkor. Tudtuk, hogy ez nagy dolog, így a részesei akartunk lenni, és támogatni azokat, akik nem szólalhattak fel magukért. Megrendítő volt és őrületes, mekkora tömeg gyűlt össze.

Hazafelé indultunk már, amikor észrevettem egy színesbőrű kislányt, amint az úttest felé tartott, de a szüleit sehol sem láttam. A forgalom nagy volt, aggódtam érte. Felé szaladtam, felkaptam, aztán biztonságban a járdára tettem, én pedig elindultam abba az irányba, amerre ő akart menni. Jött egy busz.

A sors fintora volt, hogy ami miatt őt védtem, végül az én vesztemet okozta. Én már nem néztem szét, csak elindultam a vak világba, mert hát engem nem érhet baj alapon, aztán jött ez az ironikus baleset. King beszéde után, hogy egyenjogúságnak kellene lennie a világon, de leginkább Amerikában, halálra gázoltak egy fehér nőt. Természetesen saját hibájából.

A mennyekbe kerültem, amiért megmentettem a kislányt, meg hát nem éltem bűnös életet. Tisztességgel tanultam, dolgoztam, és nem voltak bűnös gondolataim. Egyszer megfordult a fejemben, hogy elszívok egy spanglit, de aztán letettem róla. Nem akartam, hogy rosszat gondoljanak. Akkoriban még érdekelt, mi mások véleménye rólam. Akkoriban...

Aztán jött Kieran.

Lehettem volna őrangyal, de nem éreztem magamban az erőt arra, hogy embereket támogassak. Magamat is a halálba sodortam a figyelmetlenségem miatt, így inkább csak szemléltem őket. Teltek az évek, de Isten nem hagyott békén. Ha azt hiszed, annak nincs ára, hogy a mennyekbe kerülsz, akkor nagyon tévedsz. Meg kell köszönnöd, hogy oda jutottál. Tulajdonképpen szolgálattal tartozol. Kénytelen voltam kezdeni valamit a második életemmel, szóval csatlakoztam a felderítőkhöz.

Azt hittem, az nem nagy dolog, hogy a földön járva felmérjük az adott személyek helyzetét. Észre kellett vennem a közelükben a rosszat, és jelezni, hogy aztán az őrangyalok közbeléphessenek. Ennyiben merült ki a feladatom. Arról azonban senki sem szólt, hogy rám is veszély leselkedik.

Rövid földi létem során egyszer voltam szerelmes, de veszett fejsze nyele volt az egész. A családunk csak középosztálybeli volt, akiért a szívem dobogott pedig jómódú, így aztán nem csoda, hogy pártában maradtam. Fájt, de beletörődtem, aztán meg is haltam. Utána nem az volt az elsődleges, noha sokszor gondoltam arra, hogy minden fontosabb dolog kimaradt az életemből, de akkor már mindegy volt.

Végső soron azt nem mondta senki, hogy egy angyal nem érezhet, nem szerethet, nem gyűlölhet. A halálom után kezdtem csak el igazán élni...

***

Éreztem magamon a tekintetét, de nem mertem megfordulni. Valamiért nyilvánvaló volt számomra, hogy ha hátranézek, akkor valami bűnös dolog fog történni velem. Csak álltam ott, New York egyik legforgalmasabb kereszteződésében, és vártam, hogy zöldre váltson a lámpa. Reszketett a kezem, idegesen kapkodtam a tekintetem a körülöttem lévő embereken, és próbáltam némán segítséget kérni. Ez persze nonszensz volt, hiszen mégis ki tudna segíteni egy angyalon?

Én voltam az, aki segített másokon, rajtam senki sem bírt, mivel nálam hatalmasabb erő nem létezett. Nos, elméletileg. Én így tudtam, és hittem benne, amíg... Megfordultam.

Nem bírtam ki, valahogy ezt súgta a sokadik érzékem, de közben vissza is húzott valami, ám én mégis dacoltam. Gondoltam, ha nem tudom, hogy mi az, úgy nem is félhetek tőle. Látatlanban nem retteghetek. Mert úgy volt, de én mégiscsak megfordultam.

Sosem láttam még olyan igéző szempárt, mint az övé. Mohazölden csillogott a délutáni nap fényében, erő sugárzott a pillantásából. Megrendíthetetlen, szilaj erő. Magas volt, eszméletlen kisugárzással bírt, elgyengített pusztán a jelenléte is. Egyik felem tombolt, hogy azonnal menjek onnan, a másik azonban közeledni akart felé. Csodálatos volt, mégis rémisztő.