Borítószöveg

Mickey James 19 éves, New York-i wannabe influenszer nagyratörő álmokkal. Sikeres divatmodell akar lenni – bármi áron. De a nagy áttörés csak nem akar összejönni, így a lány kedvenc celebje, Gemma tökéletes Instagram-életében keres vigaszt. Megszállottan követi imádottját, mígnem egy nap Gemma nyomtalanul eltűnik. Mickey előtt megnyílik a lehetőség, hogy példaképének helyébe lépve igazi sztárrá váljon, de hamar rá kell döbbennie: a valóság nem mindig filterezhető...

Hayley Phelan bemutatkozó regénye fordulatos pszichothriller a szépségipar és a közösségi média sötét oldaláról.

„Bár sok szó esik arról, hogy az emberek eladják a lelküket, annak mintha nem igazán volna piaca. Valójában a testre van kereslet. A test az a pénznem, aminek mindenki ismeri az értékét.”

HAYLEY PHELAN regény- és újságíró, cikkei többek közt a Vanity Fairben, az Elle-ben, a Vogue-ban, a Wall Street Journalban és a New York Timesban jelentek meg. Torontóban született és nőtt fel. Jelenleg Los Angelesben él.

Fordította Bartók Imre

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Hayley Phelan: Like Me

Penguin Random House/Doubleday Canada, Toronto, 2021

Copyright © 2021 by Hayley Phelan

Hungarian translation © Bartók Imre, 2025

Magyar kiadás © Helikon Kiadó, Budapest, 2025

Borítófotó © Javier Dies / Stocksy

Borítóterv © Emma Dolan

Szerzőfotó © Scott Wilson

Minden jog fenntartva

Felelős kiadó M. Nagy Miklós

A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Turi Márton

A szöveget gondozta Tomka Eszter

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

ISBN 978-963-620-646-8

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Amitnek

ELSŐ RÉSZ

A vécécsésze fölé görnyedtem a fürdőszobában, és hallottam Gemma Anton nevetését. Éppen bulizni indult. Nem most, hanem tegnap este. Az ágyamon hagytam Gemmát, bezárva a mobilom ötször tizenöt centis képernyőjébe, miközben ő azzal szórakozott, hogy Bob Marley-t énekelt a taxi hátsó ülésén. A kuncogása fémesen, mechanikusan ismétlődve reszketett nyomorúságos lakásom falai között.

A viszolyogtató megadás pozíciójában térdeltem, homlokomat a vécé hűvös, műanyag ülőkéjének támasztva, miközben nyirkos kezemmel az ívelt porcelánt szorongattam. Azon a nyáron rendszeresen így töltöttem a reggeleimet – azon a nyáron, amit most megpróbálok felidézni, és amikor Gemma eltűnt –; összegörnyedve a fürdőszobában, várva, hogy az epe végre feltörjön. Arról győzködtem magam, hogy álmatlanságtól szenvedek, és legalább két üveg borra vagy annak megfelelő mennyiségű alkoholra van szükségem ahhoz, hogy el tudjak aludni. Habár az, amit „elalvásnak” neveztem, orvosi értelemben valószínűleg közelebb állt az ital okozta filmszakadáshoz. Gyakran ébredtem ruhástul, cigarettától bűzölögve, a kokain utóízével a torkomban, és csupán egészen halvány elképzeléseim voltak arról, hogy miként is kerültem haza. Nem meglepő módon egyre rosszabbul aludtam, úgyhogy egyre többet kellett innom, de valahogy elmulasztottam észrevenni, hogy a két dolognak esetleg köze lehet egymáshoz.

Tizenkilenc éves koromra már alapos tapasztalatokat szereztem a másnaposságról. Úgy gondoltam, megéri, ha cserébe néhány gyönyörűséges óráig mégiscsak alhatok, lágyan úszva abban a tintafekete ürességben, keresztülzuhanva a nagy semmin. Úgyhogy ezen a reggelen sem haboztam: bátran megemeltem a fejem, és miközben a másik kezemmel megtámaszkodtam, körültekintően kitapogattam torkom hátuljának bársonyos tapintású vidékét. Mintha vaksötétben próbáltam volna egy kulccsal a zárba találni. Lehunytam a szemem, várva a pillanatot, majd – klikk – egyszer csak megtörtént, és megkönnyebbülten kiadtam magamból a vodkát.

Miután elégedetten nyugtáztam megtisztulásomat, megvizsgáltam a tükörképemet a tejszerű, sekély pocsolyában. Leszakítottam némi vécépapírt, hogy megtöröljem a kezem, majd behajítottam a vécébe, és lehúztam.

Felálltam, és kinyújtóztam a mennyezet felé. A súlyos dehidratáció és az éhség következtében gyönyörű szentjánosbogarak bukkantak fel és táncoltak a szemem előtt. Benyúltam a zuhanyfüggöny mögé – nyomasztóan közönséges, fehér darab volt, bár az alja már megpenészedett –, majd a lehető legforróbbra állítottam és megindítottam a vizet. A vízcsobogás hangja kizárta Gemma nevetését, és valamelyest megnyugtatott, amitől csiklandozni kezdett a halántékom. Meztelenre vetkőztem, a ruháimat a padlón összegyűlt vízfoltba ejtve, majd az egész alakos tükörben tanulmányoztam a testem, miközben arra vártam, hogy a gőz megtöltse a szobát. Végigfuttattam a kezem az oldalamon, megcsíptem a bőrömet a hasamnál, megütögettem a csípőcsontomat, elkészítettem a leltárt. Minden a helyén volt: lapos has, vékony karok, enyhén kiugró bordák, fehér bőr. Eszközként tekintettem a testemre, valamire, ami történetesen az én tulajdonom volt. Bérbe adhattam, ha éppen úgy láttam jónak, és nagyjából így is történt. Bár sok szó esik arról, hogy az emberek eladják a lelküket, annak mintha nem igazán volna piaca. Valójában a testre van kereslet. A test az a pénznem, aminek mindenki ismeri az értékét.

A gőz elhomályosította a tükröt, és egészben lenyelt. Beálltam a zuhany alá, lehunytam a szemem, és végre eltűnt előlem a saját látványom. Üresnek és tisztának éreztem magam.

Még mindig emlékszem rá, amikor először megpillantottam Gemmát, ahogy kinéz az Instagram-oldalam kaleidoszkópszerű négyzetrácsából. Hat hónappal előtte költöztem New Yorkba, és éppen csak kezdett világossá válni, hogy a gyümölcsözőnek ígérkező modellkarrier, amiben eredetileg bíztam, sosem fog megvalósulni.

A kép egy közeli volt az arcáról, fekete háttér előtt. Az első gondolatom az volt: Ez a lány nagyon hasonlít rám. Én is szőke voltam és vékony, túlméretezett, halványkék szemmel, széles, kerekded homlokkal. Nyugtalanítónak találtam, mintha egy rokonommal kerültem volna szembe, akit nem tudok hova tenni, és aki olyan helyen bukkan fel, ahol egyébként nem volna keresnivalója. De amint elmúlt ez a rövid pillanat, az arca mintha felragyogott volna, és ekkor már azt is láttam, hogy habár a vonásaink hasonlóak, Gemma esetében mégis jóval izgalmasabb az összhatás. A fotón csinosan formált arany fülbevalót viselt, fehérszőkére festett hajtincseit kontyba fogta, feltárva hibátlan arcberendezését. A fél kezét lazán az oldalra döntött feje tetejére fektette, két ujjal leheletnyit meghúzva a képből őszintén kipillantó bal szeme melletti bőrt. Értelmes tekintete volt, valami pőre közvetlenség tükröződött benne, felette a hajához hasonló fehérszőke szemöldökkel. Ez volt az egyik különbség kettőnk között. A szemöldöke miatt északi típusnak látszott, tisztának, gyermekinek. A tartása szinte már szürreálisnak tűnt, mintha egy kubista festő vett volna kezelésbe egy unalomig ismert portrét. A bőre ragyogásából az orrán és az arcán lévő szeplők sem tudtak elvenni. Az egymástól kissé elvált ajkai mögül erőteljes, fehér fogak villant elő, közöttük parányi réssel. Volt valami arisztokratikus a megjelenésében. Nem igazán tudnám megmondani, hogy miért, de rögtön azt éreztem, hogy van benne valami rendkívüli. Gemma úgy nézett ki, mintha volna valaki.

Egyszer meghallottam, hogy mit mond rólam a kaszting vezetője, miután behívtak meghallgatásra: Túl semmilyen. Túlságosan megúszós, nincs markáns személyisége. Természetesen arra gondolt, hogy a megjelenésemnek nincs személyisége. És a helyzet az, hogy igazat kellett adnom neki. Tudtam, hogy jól nézek ki. Nem vagyok hülye. De sokáig úgy éreztem, hogy az arcom mintha nem volna elég határozott, mintha túlságosan elmosódottak volnának a vonásaim, amelyek akár egy másik lányhoz is tartozhatnának. Talán ez is a munkámmal jár: az arcom üres vászon, amire bármilyen fantáziát ki lehet vetíteni. De talán mélyebben gyökereznek az okok, és mindez azzal áll összefüggésben, hogy P. T. Heffernan egyedüli gyermekeként nőttem fel; ő volt az északi part egykori királya, avagy Illinois Bernie Madoffja, ahogy a helyi sajtó nevezte. Megjegyzem, sosem voltunk olyan gazdagok, mint Madoff, közel sem. De azért tehetősek voltunk, apám pedig kétségkívül szélhámos volt. Nagyon is lehetséges, hogy az a körülmény, miszerint egy bűnöző nevelt fel, hozzájárult ahhoz, hogy az arcvonásaim valamiképpen mintegy rejtve maradtak. Bárhogyan is, az biztos, hogy az emberek sok mindent belelátnak az arcomba, csak éppen mintha engem nem látnának meg benne.

Gemma viszont más volt. Amint megpillantottam, rögtön bekövettem. Hamarosan már mindenütt ott volt. Hirdetőoszlopokon, magazinok címlapján, az Instagramon. Végignéztem, ahogy a követői száma húszezerre, ötvenezerre, százezerre, és még sokkal tovább emelkedik. Teljességgel lenyűgözött. Naponta akár egy-két órát is eltöltöttem azzal, hogy az oldalán lévő fotókat nézegettem. Teljesen lebilincselt, hogy tanúja lehettem tökéletes élete kibontakozásának, ennek az idegennek, aki olyannyira hasonlított rám; talán mert úgy éreztem, hogy az én álmaim is karnyújtásnyira vannak, hogy én is híres és újra gazdag lehetek, hogy én is szeretetre méltó vagyok. Mindeközben a kilátásaim továbbra sem voltak túlságosan szívderítőek. Tisztában voltam vele, hogyha nem változtatok a helyzeten, hogyha továbbra sem tudok leakasztani komolyabb munkákat, és nem sikerül összegereblyéznem többet alig ezer követőnél, akkor Jason, az ügynököm idővel meg fog válni tőlem, természetesen mézesmázos bocsánatkérések közepette, majd udvariasan, de kellő határozottsággal a tudomásomra hozza, hogy egyébként több ezer dollárral tartozom az ügynökségnek, miután aláírtam egy csomó papírt, amiről azt sem tudtam, hogy mi áll bennük. Lényem egy része persze neheztelt Gemmára. Féltékeny voltam rá. De nem utáltam – lehet, hogy ezt most nehéz elhinni, pedig így van. Teljességgel lenyűgözött, és úgy éreztem, hogyha elég alaposan tanulmányozom, akkor rajta keresztül megérthetek valamit, rájöhetek, hogyan tudok előrébb lépni, és miként lehetek valaki más, mint aki vagyok. Azon a nyáron, amikor ez a történet elkezdődött, már két éve voltam New Yorkban. Nem volt főiskolai diplomám, és úgy éreztem, belehalok, ha haza kell költöznöm anyámhoz.

Bárki, akinek van némi sütnivalója, kerített volna egy állást magának; lehettem volna részmunkaidőben barista vagy pincérnő, és akkor mindaz, ami ezután következett, talán meg sem történik. Csakhogy akkoriban nem volt sok sütnivalóm. Abban a hitben nevelkedtem, hogy könnyű életem lesz. És mivel csinos és fehér voltam, és elég jól tudtam, hogy mit jelent gazdagnak lenni, úgy éreztem, csak azt veszem vissza, ami egykor egyébként is az enyém volt, és meg sem fordult a fejemben, hogy azt esetleg ki is kellene érdemelni valamivel. Azonkívül nem sokkal a New Yorkba költözésem után megismerkedtem Juliával és Blake-kel – akkoriban ők voltak a legjobb barátaim –, akik megmutatták, hogyan lehet elboldogulni errefelé minimális pénzből. Ehhez persze a gazdag férfiaknak és a bőséges mennyiségű alkoholnak is volt némi köze. Úgy éreztük, simán megéri.

Miután sikerült kiizzadnom magamból az előző éjszaka elfogyasztott alkohol nagy részét, hidegre állítottam a vizet – valahol azt olvastam, hogy ez csökkenti a cellulitisz kialakulásának esélyét –, majd kiléptem a zuhany alól. Törölközőt csavartam a hajamra, és újra belenéztem a párás tükörbe, amit a fejem magasságában letörölgettem egy ponton. Egy testtelen, lebegő lidércarc nézett vissza rám. Akkoriban a bőröm piszkálása jelentette az egyik kedvelt időtöltésemet. Igazán jó voltam benne. Csakhogy aznap reggel kasztingra kellett mennem, és nem engedhettem meg magamnak, hogy foltos képpel jelenjek meg – mindenképpen szükségem volt a munkára –, úgyhogy ellenálltam a kísértésnek, kimentem a fürdőszobából, majd megcéloztam a konyhát, ami egyszerre volt a nappalim és a hálószobám is. Az egész életem ebbe a nagyjából harmincöt négyzetméterbe volt zsúfolva. Nem volt túlságosan szívderítő: csupasz falak, a sarkokban gyűlő por, egy rugós ágykeretre fektetett matrac, IKEA szekrény. Egyedül azt szerettem a lakásban, hogy mindkét ablaka egy tűzfalra nézett, úgyhogy senki sem láthatott be.

Töltöttem magamnak egy pohár vizet. A mikró órájára pillantottam: még harminc percem volt, mielőtt el kellett indulnom a kasztingra. Mintha csak mágnes húzna, visszatértem az ágyhoz, vissza Gemmához, ahol magára hagytam, bezárva a kis négyszögletes dobozába, mániákusan újrajátszva az előző éjszaka pillanatait. Magamhoz vettem a telefonomat, és megnéztem a folytatást.

Igen, Gemma elment a múlt éjjel, és nem tudom, hogy hova. Ezüstszínű selyemkombinét viselt, ami a szemrevaló kulcscsontjánál kissé besüppedt; ha az ember jól megnézte magának (márpedig én mindig jól megnéztem magamnak), amikor úgy emelte fel a poharát, mintha csak az Insta-sztorijait követő ezreket köszöntené, a ruha alatt ki lehetett venni a bordái körvonalait. Ahogy a gesztus kiteljesedett – túlzó, grandiózus ívet írt le maga előtt a karjával –, már-már úgy tűnhetett, hogy titokban maguk a csontok mozognak a bőre alatt. Önkéntelenül is a mellkasomhoz emeltem a kezem, hogy kitapogassam ugyanazokat a csontokat. A testéhez nyomtam a hüvelykujjamat, hogy mozdulatlanná dermedjen a kijelzőn, majd végignéztem rajta, keresve, hol lelhetek további információkra. Nem taggelte be a blúza vagy a többi ruhája márkáját, amit eléggé furcsálltam.

Tegnap este én is elmentem itthonról, minthogy minden este elmentem valahova. Nem tudom felidézni, hogy hol ismerkedtem Juliával és Blake-kel, ahogyan azt sem, hogy mi vonzott hozzájuk; gondolom, mint a legtöbb dolog az életben, a barátságok többsége is kényelmi okokból születik meg. Eléggé kedveltük egymást ahhoz, hogy szégyenkezés nélkül le tudjunk dönteni egy üveg bort a másik társaságában, nagyjából ugyanazokat a dolgokat szerettük csinálni, és ugyanaz volt fontos a számunkra. Juliát magamban álburzsujnak neveztem: nem igazán volt saját keresete, de mivel az apja jól menő stúdiózenész volt, aki olykor híres előadókkal dolgozott együtt, Julia már gyerekként megszokta a gazdagokat maga körül, olyannyira, hogy úgy érezte, ő is ehhez a világhoz tartozik. Kétségtelen, hogy ügyesen használta az adottságait, kezdve azzal, hogy ő volt a legszégyentelenebb, legagyafúrtabb hazudozó, akivel valaha találkoztam, és mindig megtalálta a módját, hogyan keressen egy kis mellékest. Háromezer követője volt az Instán, és habár tudtam róla, hogy pár százért még fizetett az elején, a többségük azért igazi volt; mindenesetre így is nagyjából háromszor akkora volt az online közönsége, mint nekem.

Blake viszont, szegény, drága Blake, aki annyi energiát fordított rá, hogy eltüntesse a szeplőit és a narancsvörös üstökét a barnítóval és a háromszáz dolláros hajszínezőkkel, az egyik legbizonytalanabb, legszerencsétlenebb ember volt, akit ismertem. Nem mintha ez rögtön feltűnne, minthogy tomboló bizonytalanságát több réteg cicoma és máz alá rejtette. Rámenős volt, harsány, sokszor irritáló, különösen, ha már ivott vagy kokózott, ami persze elég gyakran előfordult. Mindössze kétszáz követője volt, bár az alapján, amiket posztolt – Most megosztok veled egy tuti tippet: csepegtess egy kis kókuszolajat a kávédba!; Teljesen odavagyok az esős napokért! Neked melyik a kedvenc időjárásod? –, az ember inkább tippelt volna kétmillióra. Néha nehéz volt elviselni, hogy milyen kínos ez az egész.

Mivel kedd volt, a Parlorba mentünk, minthogy minden kedden ide szoktunk járni, és a szokásunknak megfelelően ezúttal is Joe asztalánál foglaltunk helyet, és úgy tettünk, mintha odafigyelnénk arra, amit a fülünkbe duruzsoltak azok a férfiak, akik meg akartak dugni minket, miközben szorgosan fogyasztottuk az italokat, amíg már nem volt más az asztalon, csak áfonyaszörp, abból azonban nem kértünk, úgyhogy ekkor leheletnyivel ugyan, de lejjebb biggyesztettük az igéző ajkunkat, és kellőképpen unott képet vágtunk, hogy ők egy újabb üveg vodkát rendeljenek, amihez mi meg szódát kértünk, és így tovább. Nem voltunk prostik, eszkortok vagy semmi ehhez hasonló, de az kétségtelen, hogy Joe – egy zömök, érdekes humorérzékkel megáldott, kopasz fickó Long Islandről, egyúttal a város egyik legfontosabb rendezvényszervezője – számított rá, hogy csatlakozunk hozzá és azokhoz a gazdag pasikhoz, akiket aznap éppen szórakoztatnia kellett. Szigorúan véve semmit sem kellett megtennünk ezeknek a férfiaknak. Egyszerű díszítőelemek voltunk, semmi több. Ugyanakkor hasznos lehetett, ha lefeküdtünk egyikkel-másikkal. A pénz így vagy úgy, de megtalálta az utat hozzánk.

Alaposabban is megnéztem Gemma Instáját – a fotók alapján nehéz lett volna egyértelműen megmondani, de úgy tűnt, hogy a tegnap estét ő is a Parlorban töltötte. Az oldalamra fordultam, és behúztam a térdemet az állam alá. Sosem találkoztam Gemmával személyesen, habár a közösségi médiában utóbb sokszor feltűnt, hogy ugyanakkor voltunk ugyanazokon a helyeken. Az éjszakáját egy pizzával koronázta meg az Artichoke-ban; hajnali háromkor ott ült az egydolláros szeleteket áruló helyekre jellemző, kissé baljósan izzó sárga lámpaburák alatt. A magasba emelte a szeletet, lecsüngő végét a nyitott szájához közelítve. Jól láttam a nyálat megcsillanni a nyelvén. Ilyenkor általában mondott valami vicceset, valami kis szellemes önkorholást, most viszont beérte egy kristálygömböt ábrázoló emodzsival, aminek ekkor még nem igazán értettem a jelentését. Valamilyen belső poén volt? Valamilyen popkulturális utalás, amiről lemaradtam?

Végiggondoltam, hogy mit ettem tegnap: két keménytojást és egy csésze paradicsomlevest. Sokszor előfordult, hogy este kilencig vagy tízig nem is ettem rendes kaját, amikor Joe és a jótevői elvittek bennünket vacsorázni, még mielőtt lementünk volna a klubba. Tegnap este Mr. Chow-hoz tértünk be – ez volt az egyik kedvenc helyem. Miután eltüntettem a tányéromról a kínai tésztát, és elfogyasztottam egy jókora adag, ropogósra sült kacsahúst, az egyik férfi elismerően rám pillantott, és azt mondta:

– Azta! Igazán szexi, ha egy lánynak van étvágya.

Akkoriban a fő tápanyagforrásomat ezek az idióták jelentették, akiket magamban megvetettem, és akiket másnap Juliával és Blake-kel teljes nyíltsággal aláztunk. Könnyen lehet, hogy ők tartottak életben.

Gemmának nem kellett foglalkoznia ilyen kreténekkel, ő ugyanis már két éve Hans Benoit-val, a híres fotóssal járt. A tegnap esti pizzás fotót is Benoit lőtte. Már abból tudtam, hogy rápillantottam. Amikor az éjszakai életet vagy ilyen jeleneteket fotózott, mindig erős vakut használt, ami a közepét leszámítva mindent leégetett a képről, így aztán a lányok úgy festettek, mint az eltűnt személyek a plakátokról, a férfiaknak pedig egészen tágra nyílt a szemük, és úgy néztek ki, mint akikben még annál is több drog dolgozik, mint amennyit valójában beszedtek.

Hátrahanyatlottam az ágyon, és készítettem magamról néhány meztelen fotót, miközben titkon arra gondoltam, bárcsak engem is valaki más fényképezne. Benoit folyamatosan fotózta Gemmát. Gemma a zuhany alatt, szappanbuborékok ölelésében. Gemma a késő délutáni szunyókálása közben. Gemma, ahogy müzlit eszeget a kanapén. Gemma pisilés közben, arcán ártatlan vigyorral, a cuki fehér bugyija, mint valami virágcsokor a bokái körül. Azt gondoltam, hogy ez a szerelem: amikor valaki folyamatosan le akar fotózni. Anyám is így volt velem, amikor kicsi voltam. Vagy egy tucatnyi albumot töltöttek meg a rólam készült fotók; más alig kapott helyet bennük. Most már viszont annyira zavar, ha megkér, pózoljak be a kedvéért, hogy inkább nem is nagyon csinál rólam újabb képeket. Azt azért még mindig elmondja, hogy milyen csinos vagyok. Annyira irigyellek, szokta súgni, miközben megcirógatja a hajamat és tetőtől talpig végigmér. Ez a legszebb bók, amit kapok tőle.

Megnéztem a meztelen fotókat, amelyeket magamról készítettem. Nem néztem ki rosszul. Kiválasztottam az összeset, majd megnyomtam az „Elrejtés” gombot, hogy ne látszódjanak az oldalamon, de én azért magánhasználatra megnézhessem őket, és újra ellenőrizhessem a testemet – sosem lehet tudni, nem árt, ha kéznél vannak a képek. Aztán átgörgettem az utolsó néhány fotót a galériámban. Volt egy kép Blake-ről és rólam, mielőtt tényleg beindult volna az este, ahogy kart karba öltve sétálunk a járdán a Parlor felé. Közepesen koptatott Levi’s Premium seggbegatya volt rajtam, hátul kivágott, spagettipántos, elefántcsontszínű Stelen trikó, túlméretezett Topshop arany fülbevaló, és fekete Steve Madden papucscipő, amit ha hunyorgott az ember, könnyen Guccinak nézhetett. Blake limonádészínű dresszt, hozzá rövid szárú Converse-t viselt. Az egyik barna téglás épület bejárati lépcsőjénél találtunk egy üres pezsgősüveget, és mivel már be voltunk csiccsentve, felkaptam, és úgy emeltem a mobil felé, mintha éppen köszöntőt mondanék. Miután elkészítettük a fotót, visszahajítottam a járdára, és figyeltük, ahogy szilánkokra törik.

Kipróbáltam néhány filtert, és úgy vágtam ki a képet, hogy ne látszódjanak a combjaim. Bepötyögtem a képaláírást: Hajnali 3-kor pizzázni sosem rossz ötlet, főleg, ha pezsgőt is hozol mellé. Jason, az ügynököm, felhívta rá a figyelmem, hogy alaposabban át kellene gondolnom, mit osztok meg magamról a közösségi médiában. Ki vagy te?, kérdezte. Milyen a személyiséged? Vicces vagy? Inkább komoly? Érdeklődsz a társadalmi egyenlőség kérdései iránt?

Gemma szerencsés. Franciaországban és Kaliforniában nőtt fel négy zabolátlan fiútestvér mellett, akik közül az egyik mostanra deréktól lefelé megbénult, és középiskolásoknak tart előadásokat az ittas vezetés veszélyeiről. Az apja a francia irodalom professzora, az anyja pedig kerámia- és virágművész, aki nemrégiben indította útjára mérsékelten sikeres organikusbor-márkáját. Ő maga zongorázni és balettozni is tanult.

Én egyedüli gyerek vagyok, és az apám egy szélhámos. Kitöröltem a képaláírást, és inkább azt írtam a helyére: Imádlak, én kis pezsgőbubim és feleségem, @BlakeyBlake! Az ajkamba haraptam, és eltöprengtem.

Gemma majdnem bejutott az Amerikai Balettszínházba, de végül inkább a kollégium mellett döntött: New Yorkban tanult politikát és társadalomelméletet. Mindig is mélyen foglalkoztattak a világban tapasztalható egyenlőtlenség kérdései, és már fiatalkorom óta tudtam, hogy szeretnék befolyással lenni a dolgokra, ahogy egyszer egy Net-a-Porternek adott interjúban fejtegette, aminek a képanyagában valahol az olasz Riviérán látható, kinyúlva a tengerparton, a legújabb Saint Laurent kollekció darabjaiban. Az előző évben fedezték fel. Gemma sosem álmodozott modellkarrierről, abban mindenesetre nagy segítségére volt, hogy fizetni tudja a diákhitelét. Azt mondja, az egész életére rányomja a bélyegét a szorongás. Ez alól a családja sem kivétel. Miután megbénult, a bátyjának volt egy öngyilkossági kísérlete, és Gemma számára ez jelentette az igazi vészcsengőt. Mostanában folyamatosan a mentális egészségről posztol, és olykor a saját depressziójával folytatott küzdelmére is utal. Szeretné mások figyelmét is felhívni ezekre a problémákra, és megmutatni, hogy a depresszió tényleg mindenkit, még őt is fenyegetheti. Csakhogy ettől én még rosszabbul érzem magam, hiszen ha Gemma depressziós, akkor a legjobb, amit én tehetek, alighanem az, hogy a levetem magam egy hídról. Ezzel együtt én is azt kívántam, bárcsak érdekelne valami annyira, mint Gemmát. Jason mindig azt mondogatta, hogy valóságosabbnak kell lennem, hiszen Gemmát is ezért szeretik annyira az emberek. Ő olyan hiteles. Bárki láthatja, hogy mindig önmagát adja.

Megint kitöröltem a képhez fűzött szöveget, és helyette bepötyögtem a következőt: Amikor az egész ország lángba borul, néha a legjobb, amit tehetünk, ha pezsgőt bontunk a pizzához. Hozzábiggyesztettem még a kristálygömbös emodzsit, majd betaggeltem az összes márkát, amit viseltünk.

Gemma tökéletes teste kiterül a nemrégiben vásárolt Parachute pehelypaplanon. A hátán fekve alszik, az arca fedetlen, nyitott a világra, akár egy gyereknek. A keze lazán csüng a feje mellett, rajta egy elkóricált, szőke hajtinccsel, amitől mintha glória övezné az arcát. Mocorogni kezd, ahogy egy aranyló fénysugár áthatol a sötétítő résein, az általa „délutáni szundinak” nevezett szieszta végén. Mindkét karjával a feje fölé nyújtózik, kirázza arcából a védjegyévé vált fehérszőke fürtök egyikét. Felkönyököl, és álmatagon megdörgöli az egyik szemét.

– Mmm – mondja, kiélvezve a pillanatot. A szeme már nyitva, a fény visszaverődik a sápadtkék íriszéről, amely mintha kifürkészhetetlen mélységeket rejtene, akár egy üveggolyó. Bágyadtan felnevet. – Ó, a szieszta – mondja, habár nem világos, hogy kihez beszél – még mindig a legjobb dolog a világon.

Elképzelhető, hogy senkihez sem intézi a szavait.

Később, a West Village-i lakóház tetején Gemma megtölt egy befőttesüveget rozéval. Ez a kedvenc időszaka a napból. A szemközti irodaépület ablakai visszaverik a napfényt, aranysárgán és rózsaszínben izzó, acélkeretes négyszögeknek látszanak. A háttérben a Snake Oil szól, egy kevéssé ismert banda, amiről még nem hallottam. Kicsit a The Smithsre emlékeztet.

Gemma Benoit vállára fekteti a fejét. Ezek szerint a hálószobában is hozzá beszélt. Tudhattam volna. Mindkettejük arca lágy, rózsás fényben fürdik. Boldognak tűnnek, és olyan nyugalom árad belőlük, ami után mindig is sóvárogtam. Gemma elnyűtt férfiinget és több arany nyakláncot visel. Az egyikhez egy kis medalion is tartozik, amit Benoit-tól kapott ajándékba négy hónappal ezelőtt. Az volt az évfordulójuk. 1200 dollárba került, és egy isztambuli férj-feleség dizájnerpáros készítette. Benoit farmervászon dzsekit és sötét napszemüveget visel. Belekortyol a sörébe, majd a távolba réved.

Gemma… Gemma viszont egyenesen engem néz.

Aznap elkéstem a kasztingról. Nem mintha számított volna, ugyanis minden alkalommal legalább egy órát váratnak, mielőtt behívnának, és egyébként sem voltam túl lelkes a feladattól – egy nevenincs ruhakollekció fotózásáról volt szó, ami egyébként sem kecsegtetett jó fizetéssel. Jason viszont győzködött, hogy mindenképp menjek el, ugyanis a fejébe vette, hogy a dizájner, Julio Ronaldo csillaga felívelőben, ráadásul Billy Pierce volt a fotós, aki még akkor is jó névnek számított, ha tényleg megerőszakolta azokat a lányokat.

– Igazából nem volt erőszak – próbált megnyugtatni Jason. – Kiskorúak voltak, ennyi az egész. Egyébként is ejtették a vádakat.

Miután követtem a recepciós útmutatását, aki kötelességtudóan jelezte, hogy merre kell mennem, hamarosan egy hosszú, tükrös folyosón találtam magam a többi lány társaságában, akik vagy lazán keresztbe vetették, vagy az előttük lévő műanyag székeken pihentették a lábukat. A tükörképük – elvékonyodott vonások és zavaros tekintetek – a végtelenségig folytatódott mindkét oldalon. Hátradőltem, és nekitámaszkodtam egy üres falszakasznak, lehetőség szerint távol a tükröktől és a többiektől. Senkit sem ismertem fel közülük, noha ismerősnek tűntek – ugyanaz a társaság, amelyikkel a többi kasztingon is találkoztam: magas, egészségtelenül sovány, azonkívül fehér, fehér és fehér lányok, akárcsak én. Néhány menőbb márka elkezdett színes bőrűeket is bevonni a kampányaiba (hogy aztán fehér lányok gyűrűjében szerepeltessék őket), de a kisebb, főként a bevásárlóközpontokban hirdető brandek és a kezdő dizájnerek, akiknél alkalmam volt szerepelni, többnyire vagy a fantáziának, vagy a bátorságnak voltak híján; no nem mintha ehhez bármelyikre is szükséges lett volna.

BDG-féle magasított csípőjű, fekete bő nadrágot, fekete ujjatlan Urban Outfitters trikót, és a Converse Chuck Taylor-szériájának All Star cipőjét viseltem – az utóbbi a változatosság kedvéért szintén fekete volt.

Útban idefelé felkaptam a New York legújabb számát. Gemma már posztolt róla, és az egyik nyári fogadalmam az volt, hogy többet fogok olvasni. Önelégülten kihajtogattam, és belevetettem magam a tartalomjegyzékbe. Aztán megszólalt a telefonom. Blake és Julia éppen arról diskuráltak, hogy Blake-nek mit kellene fogyasztania reggelire, és egyáltalán elmenjen-e egyedül reggelizni (Julia még mindig az ágyban lustálkodott az egyik szeretőjével), vagy inkább rendeljen valamit, és ha az utóbbi, akkor mit. Miután bepötyögtem a szavazatomat (rendeljen), az ujjaim varázslatosan továbbvezettek a böngésző ikonjához. Megnéztem a New York Times nyitólapját, átfutottam a híreket, majd amíg betöltött az oldal, átváltottam az Instagramra. A fotó, amit kitettem, száztizenkét lájkot kapott. Ukrajnában kilencen életüket vesztették egy újabb bombázásban, köztük egy kisgyerek. Kendall Jenner kiszőkítette a haját. Donald Trump ismét gúnyolódott egy női hírbemondón. Az egyik lájkoló Sam volt, egy srác, akit egykor úgymond kedveltem. Ránéztem a profiljára. Brazíliában új betegség ütötte fel a fejét, ami az influenza enyhe tüneteivel és bőrkiütéssel jár, de görcsrohamok, időszakos disszociatív viselkedés és amnézia is előfordulhatnak. A kórban mostanáig harmincheten betegedtek meg Sāo Paulóban. A legjobb gimnáziumi barátnőm elment a fiújával egy vidámparkba, ahol a srác nyert neki egy plüssmackót (elég béna). Egy brooklyni tizenéves hátrahagyta az Egyesült Államokat, hogy csatlakozzon az ISIS-hez. Körbejárt egy mém, amin egy Nike-t viselő, egyébként pucér baba az „Old Town Road”-ra táncol. Gemma sétálni vitte a kis fekete pudliját, Palacsintát a West Side-on. Farmer rövidnadrágot és vintage pólót viselt, de egyik márkája sem volt betaggelve. Megnéztem a lábait: hosszú, sápadt, vékony, kissé ó-lábai voltak, a combjai akár két elegáns zárójel, a kettő közti üresen ásító tér pedig mintha csak a kettőnket elválasztó szakadékot jelképezte volna. Kétségkívül neki van a legjobb combrése. Következtetés: szükségem van egy farmer rövidnadrágra. Blake végül úgy döntött, hogy mégiscsak elhagyja a lakását, és lemegy a Mogadorba, egy marokkói falatozóba a St. Markson. Az Urban Outfitters 49,99 dollárért árult egy szakadt Levi’st. Nem tudtam dönteni a fehér és a világoskék között. Blake mediterrán típusú reggelit kért. A horoszkópom szerint a mai újhold belső utazást jelent. Valami újnak a kezdetét. Julia szerint a világoskéket kellene választanom.

Nem tudom, hogy meddig várakoztam, de amikor végre szólítottak, olyan volt, mintha egészen messze mondanák a nevemet, habár csak a folyosó végéről jött, ahol egy testes nőszemély állt buggyos Eileen Fisher felsőben, csipeszes írótáblával a kezében. Hivatalosan még mindig Michaela Heffernannek hívnak, bár nem sokkal azután, hogy letartóztatták apámat, a Mickey Jonest – anyám leánykori nevét – kezdtem használni, ami egy kissé még mindig idegenül csengett a számomra. Vonakodva összehajtogattam és a táskámba tettem a New Yorkot. Nem jutottam tovább a tartalomjegyzéknél. Sietve végigmentem a folyosón, elhaladva a lányok mindkét oldalt a végtelenbe folytatódó sorai mellett, és közben végig az a nyugtalanító benyomásom volt, mintha a saját testem sűrűjén vágnék át.

A nő széles, fogsorvillantó mosollyal fogadott, ami elmélyítette a szeme körüli szarkalábakat. Közölte, hogy Joninak hívják, majd a vállamra fektette a nyirkos kezét, és bekísért a szomszéd helyiségbe.

Napfény ömlött be a nagy, raktárépülethez illő ablakokon, aranyszínű négyszöget rajzolva a falra, amely előtt porszemcsék egész galaxisa kavargott. A többiek nem mutatkoztak be, de rögtön felismertem, hogy melyikük Julio: egy alacsony, lágy megjelenésű, barna bőrű férfi, fekete, göndör hajjal és ijesztően előnyös ábrázattal, amit csak még vonzóbbá tett a jobb oldalán lévő két jókora anyajegy. Látszott rajta, hogy itt minden az övé, és ugyanaz az ellenállhatatlan energia áradt belőle, amivel már más divattervezők esetében is találkoztam. Fel-alá járkált a szobában, míg a többiek – egy kopasz férfi, karcsú, tetovált karokkal és szögletes fekete szemüveggel, továbbá egy határozott tekintetű, apró termetű nő elöl rövidre nyírt, hátul hosszúra hagyott hajjal – egy nagy tárgyalóasztal körül foglaltak helyet. Joni is leült a nő mellé.

Mindenki rám nézett. Kaszting közben megpróbálom teljesen kiüresíteni magam. Ilyenkor csak a testem vagyok, és mindaz, ami elhangzik, nem személyes. Ez csak munka. Még mindig éreztem a lábamat a talajon, és hallottam, hogy szavak hagyják el a számat, de ezt leszámítva megszűntem jelen lenni. Minden odakint zajlott, üres voltam, akár egy kagylóhéj, és csupán megfigyeltem az eseményeket. (Azóta a bíróság által kirendelt terapeutától megtudtam, hogy az ilyesmit disszociatív viselkedésnek hívják.)

Mindazonáltal elkerülhetetlen volt, hogy a beszélgetés foszlányai így is eljussanak hozzám. Arról diskuráltak, hogy a combjaim nem túlságosan vaskosak-e. Az egyikük aggódott, vajon elég sikkessé lehet-e varázsolni. Túl szokványos, reklámkatalógusba való… Hangzott el. Dehogyis, mondta egy másik. A megfelelő ruhákban ez az üres amerikaiság pont tökéletes. Szinte már perverz… Amikor Julio egészen közel lépett hozzám, megéreztem a leheletét a nyakamon. Gyöngéden oldalra fordította az arcomat, hogy alaposabban is megnézhessen magának a fényben.

– Szerintem van benne valami, ami szinte már Gemmára hasonlít – mondta.

A fickó, aki „szokványosnak” titulált, felhorkant.

– Gondolod? Nem is tudom… Nem vagyok biztos benne.

Julio továbbra is morfondírozva méregetett.

– Néhány igazítással…

Hátrarendezte a hajamat a vállam mögé, mindkét oldalt elsimítva a rakoncátlanabb tincseket. Jó érzés volt, hogy valaki így odafigyel rám.

– Csak ezeregyszáz követője van – szólalt meg valaki. Egy ideje már a követőid számát is felírják a magasságod, a súlyod és a cipőméreted mellé.

Julio felsóhajtott.

– Lehet, hogy igazad van. De legalább nézzük meg, hogyan mutat felvételen. Még ha csak a saját szórakoztatásomra készül is. – Rám kacsintott, majd felnevetett, az ujjhegyeivel elidőzve a nyakamon és a szegycsontomon. Végül még egyszer, utoljára végigmért, aztán egy gyors, hanyag mozdulattal a hüvelykje és a mutatóujja közé csippentette a mellbimbóimat – ismertem a trükköt. Arra szolgált, hogy megkeményedjen a fotózáshoz. – Meg is vagyunk – mondta, majd elégedetten oldalra lépett. Ügyeltem rá, hogy ne hunyorogjak.

Hamarosan megszédültem a vakuzástól.

Amikor pár perccel később elbocsátottak, Joni gyöngéden megsimogatta az arcomat, „kedvesnek” hívott, mintha az anyám volna, majd szólította az utánam következő lányt.

Hozzátette, hogy majd jelentkezni fognak. Tudtam, hogy nem így lesz.

Volt idő, amikor még reménykedve jártam ezekre a kasztingokra. Tizenhét évesen abban bíztam, hogy sztár lehet belőlem, noha akkoriban egy parányi lyukban éltem hat másik lánnyal együtt, akik feltehetően ugyanezt gondolták, és alighanem tehetségesebbek voltak nálam, bármit is jelentsen a „tehetség” ebben az iparban. Kezdetben némiképp szerencsém volt; öt-hat másik modell (fiúk és lányok egyaránt) társaságában beválogattak az Urban Outfitters egyik kampányába, amiben úgy tettünk, mintha egy üres úszómedencében gördeszkáznánk, összehajtható műanyag székeken ücsörögtünk, és jelöletlen fémdobozokat fogtunk a kezünkbe, amik sörösdoboznak látszottak (valójában üresek voltak, vagyis amikor a szánkhoz emeltük, legfeljebb a levegőt kortyolgathattuk belőlük). Gondolom, ez adott némi önbizalmat. Ahhoz legalábbis elég volt, hogy Jason kliensévé váljak, aki mindenféle lehetőségekkel és stabil munkával kecsegtetett. Fel szoktam készülni a kasztingokra, ahová küldött, odafigyeltem, hogy mindig időben érkezzem, hogy kipihent legyek, és abszolút semmi se legyen a gyomromban. Egy darabig mindez működni is látszott – sikerült leakasztanom néhány tűrhető melót, és néhány katalógusfotózás egész jól fizetett. Úgy éreztem, végre lehetőségem van visszaszerezni valamit abból, amitől apám pere megfosztott. A gazdagságból. A nyugalomból. Az illúzióból, hogy különleges vagyok. De hamarosan ezek a munkák is megritkultak. Bárcsak rá tudnék mutatni valamilyen drámai eseményre, mondjuk, hogy közöltem valamelyik fotóssal, hogy baszódjon meg, vagy teljesen elázva jelentem meg az egyik fotózáson, de semmi ilyesmi nem történt; egyszerűen arról volt szó, hogy szép lassan beleolvadtam a semmibe, és láthatatlanná váltam. Az utolsó kasztingon, ahová még halvány reménnyel érkeztem, hét órán át várakoztam egy túlzsúfolt folyosón, és még csak be sem hívtak; összecsomagoltak és távoztak anélkül, hogy egyáltalán egy pillantást vetettek volna rám, és ez is csak akkor tűnt fel, amikor felbukkant egy biztonsági őr, és közölte, hogy távoznom kell az épületből.

Egy nagy, zöld selyemszalaggal átkötött doboz áll a napfényben fürdő ablakpárkányon. Odakint, az ablakon túl csinos West Village-i barna téglás házak sorakoznak. Gemma először játékosan, majd határozottabban meghúzza a selyemszalagot.

A dobozban fehér selyempapír látszik, amit türelmetlenül odébb rámol, feltárva alóla a Parachute bolyhos, fehér köntösét, és a cég üdvözlőlapját, amelyben köszönetet mondanak neki, amiért posztol róluk.

Gemma belebújik a köpenybe. Elég nagy rá, de ez csak kihangsúlyozza a vonzerejét, mintha csak egy kislány volna, aki az anyja ruhatárával játszik. Alatta semmit sem visel. Meztelennek kell lennie. Átkarolja magát, és elégedetten felvisít. Palacsinta megcsóválja a farkát. Odaüget hozzá, és megnyalja Gemma lábát.

Összekulcsolt kezek egy kocsi bőrülésén. Benoit tetoválását lehet kivenni a csuklója fölött. Gemma lágy, fehér ujjait a férfi ujjaiba fűzi. Milyen fesztelenül összekulcsolt kezek, mintha ez volna a legtermészetesebb dolog a világon.

Egy jótékonysági rendezvényre tartanak, amit egy rendőri őrizetben meghalt fekete nő tiszteletére adnak. „Ez az ügy igencsak közel áll a szívemhez.” A szavakat fehérrel szedték, és átlósan jelennek meg a jobb felső sarokban, hogy véletlenül se homályosítsák el a kép elsődleges tárgyát: az egymásba kulcsolódó kezeket, a kettejük közt lobogó szerelmet és a Lorelai aprólékosan megmunkált arany karkötőjét.

A márkát hirdető háttér előtt Gemma testére fénylő foltokat varázsol a vakuzás. A haja szabadjára eresztve. A fehérszőke hajzuhatagból elkóricált tincset az arca elé fújja a szél, úgyhogy most a füle mögé simítja. Krémszínű, bő nadrágot és hozzá illő selyemblúzt visel. „Köszönöm, Ganni, amiért elcsenhettem ezt a nagggyon kényelmes szettet a fotózásról!”, olvasható a fekete sávra fehér betűkkel írt szöveg a sarokban. A csípője magasságában néhány további szó is kivehető: márkanevek, köztük Ganni, mellettük @-jel, hogy mindegyik egyetlen kattintással elérhető legyen. Ahogy a vakuzás abbamarad, a tekintete azt üzeni: „Hogy én? De hiszen ez nevetséges.”

Aznap este cukkinivirágot ettem burratával és szilvakompóttal, és megosztottam egy zöldbabos farkassügért Blake-kel. A Topshop testhezálló, citromzöld ruhája volt rajtam, amit pár nappal korábban loptam el a boltból, azonkívül Brandy Melville duplaláncos-holdsarlós nyakláncot, fekete Converse Chuck Taylor All Star surranót és Forever 21 karika-fülbevalót viseltem. Nyolcan voltunk – természetesen Julia, Blake és én; rajtunk kívül három férfi, köztük Joe; és két további modell, akik nem beszéltek valami jól angolul. Emlékszem, hogy irigykedtem rájuk emiatt; ahogy ráérősen elrágódtak az ételükön, mosolyogtak, és nem kellett egyfolytában bájcsevegniük. Én viszont mohón ettem-ittam, és folyamatosan részt vettem a társalgásban. A kasztingról senkinek sem szóltam. Ha így tettem volna, akkor Julia alighanem felveti, hogy esetleg próbálkozzak meg valami mással, ahogy javasolta a legutóbb is, én pedig úgy csinálok, mintha meg sem hallottam volna, hogy aztán szégyentől égő arccal kimenjek a mosdóba, hiszen hogyan is magyarázhattam volna el neki, hogy szükségem van erre a munkára, hogy ez az egyetlen esélyem – mivel nem tanultam tovább, és nem vagyok tehetséges –, miközben én magam fektettem komoly energiákat abba, hogy félrevezessem? Ő és Blake úgy tudták, hogy normális apám és főiskolai diplomám van, mint mindenkinek.

Habár akkoriban nem gondolkoztam ezen, de valószínűleg dühös voltam. A haragom alaktalan volt, konkrét célpont nélkül, egy halvány árnyék, amely szép lassan terjedt szét bennem, akár a vízbe cseppentett hajfesték. Talán a férfiakra haragudtam.

Csak egyetlen módszert ismertem, hogy miként állhatok rajtuk bosszút: el kellett érnem, hogy kívánjanak. Végignéztem a helyiségben, prédát keresve. A velem szemközt ülő fickó éppen egy monológ közepén tartott, és a montauki otthonáról magyarázott valamit. Nem volt sem taszító, sem jóképű, talán a negyvenes évei közepén járhatott, a feje búbján kopaszodott, alacsony volt, a válla kissé keskeny, de azért izmos és egészében elviselhető. Igen, ő talán megteszi. Hosszú, horgas orr, lebarnult, olívaárnyalatú, lágynak tűnő bőr, feltűrt ingujj alól előbukkanó szőrös felkar. A csuklóján aranyóra fityegett, amit rendkívül ízléstelennek találtam. Az ilyesmi teljesen le tud hozni az életről. Nem baj. Mindig jobb, ha nem vonzódunk hozzájuk.

Közelebb hajoltam, és finoman megszorítottam a kezét.

– Bocs, de hogy is hívnak?

Egy pillanatra zavarba jött, aztán úgy nézett vissza rám, mintha máris bókolni kezdtem volna neki.

– Andrew.

Elmosolyodtam.

– Helló, Andrew.