A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

John Douglas – Mark Olshaker: Mindhunter: Inside the FBI’s Serial Crime Unit

Scribner, a Division of Simon and Schuster, Inc.,

New York, 1995.

Fordította: Komáromy Rudolf

Az utószót fordította: Miks-Rédai Viktória

Szerkesztette: Simonits Mária

Borítóterv: Szabó Vince

Tördelte: Kühne Andrea

Második kiadás

Copyright © 1995 by Mindhunters, Inc.

Afterword copyright © 2017 by Mindhunters, Inc.

Hungarian translation © Komáromy Rudolf, 1998

Afterword Hungarian translation © Miks-Rédai Viktória, 2017

Hungarian edition © GABO Kiadó, 1998, 2017

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-406-599-9

Kiadja az Gabo Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Roboz Gábor

Én megtalálom a rejtett valót,
Habár a föld központja rejtené.

William Shakespeare: Hamlet

(Arany János fordítása)

Küzdőtársaimnak,
az FBI Viselkedéstudományi
és Nyomozástámogató Részlege
egykori és mai kollektívájának

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Ez a könyv jelentős mértékben csoportmunka eredménye, amely nem jöhetett volna létre a csoport valamennyi tagjának kiemelkedő tehetsége és odaadó erőfeszítései nélkül. Mindenekelőtt megemlítendő szerkesztőnk, Lisa Drew és vállalkozásunk koordinátora, „gyártásvezetője” – egyben Mark felesége –, Carolyn Olshaker. Ők ketten kezdettől fogva osztották elképzeléseinket, és biztatással, szeretettel, jó tanácsokkal segítettek bennünket a megvalósítás egész folyamata során. Hozzájuk hasonlóan mélységes hála és csodálat illeti rátermett adatgyűjtőnket, Ann Hennigant; Lisa hozzáértő, fáradhatatlan és örökké derűs asszisztensét, Marysue Ruccit; valamint kiadói ügynökünket, Jay Actont, aki elsőként ismerte fel az elgondolásainkban rejlő lehetőségeket, és segített valóra váltani őket.

Külön köszönettel tartozunk John édesapjának, Jack Douglasnek visszaemlékezéseiért és fia pályájának dokumentálásáért, amellyel megkönnyítette munkánkat; továbbá Mark édesapjának, dr. Bennett Olshakernek, igazságügyi orvos szakértői, pszichiátriai és jogi tanácsaiért, útmutatásaiért. Mindkettőnk számára különös szerencse, hogy ilyen szeretetteljes és mindenkor nagylelkűen támogató családi hátteret tudhatunk a magunkénak.

Végezetül szeretnénk kifejezni nagyrabecsülésünket, csodálatunkat és szívből jövő köszönetünket John valamennyi kollégájának a quanticói FBI-akadémián. Az ő egyéniségük és támogatásuk tette lehetővé az itt következő kötetben megörökített pályafutást, ezért is ajánlottuk nekik munkánkat.

1995. július

John Douglas és Mark Olshaker

TARTALOM

Köszönetnyilvánítás

Előszó

Ez már a pokol

1. fejezet

Bepillantás egy gyilkos elméjébe

2. fejezet

Anyja neve: Holmes

3. fejezet

Fogadás esőcseppekre

4. fejezet

Két világ között

5. fejezet

Viselkedéstudomány vagy süket duma?

6. fejezet

Kezdődik a játék

7. fejezet

A sötétség legmélyén

8. fejezet

A gyilkos alighanem beszédhibás

9. fejezet

Más bőrében

10. fejezet

Achilles-sarkak

11. fejezet

Atlanta

12. fejezet

Lövés az ügynök férjre

13. fejezet

A legveszélyesebb játék

14. fejezet

Ki ölte meg Amerika szépét?

15. fejezet

Családi ügyek

16. fejezet

Shari Faye búcsúja

17. fejezet

Bárki lehet áldozat

18. fejezet

Agyzsibbasztók csatározása

19. fejezet

Néha a sárkány győz

Utószó

Húsz évvel később

A GABO Kiadó e-könyveiről

Ha tetszett a könyv, olvassa el ezt is

ELŐSZÓ

EZ MÁR A POKOL

Ez már biztosan a pokol.

Más logikus magyarázat nem kínálkozott. Meztelenül, lekötözve feküdtem, elviselhetetlen kínok között. Végtagjaimat valamiféle pengével metélték, összes testnyílásomat eltömték. Fuldokoltam a torkomba gyömöszölt rongyoktól, a péniszembe és a végbelembe hegyes tárgyakat dugtak, úgy éreztem, széjjelszaggatják. Verejtékben fürödtem. Azután ráeszméltem, mi történik: agyonkínoznak a gyilkosok, erőszaktevők és gyermekrablók, akiket pályám során bíróság elé juttattam. Most magam lettem védtelen áldozat.

Tudtam, hogyan dolgoznak ezek a fickók; hiszen nemegyszer láttam már. Belső kényszer hajtotta őket, hogy kényük-kedvük szerint bánjanak prédájukkal, eldönthessék, megkíméljék-e az életét, és ha nem, miként haljon meg. Mindaddig életben fognak tartani, amíg a testem bírja, magamhoz térítenek, ha elájulok, vagy kezd elhagyni az erőm, mindig éppen annyi fájdalmat és szenvedést mérnek rám, amennyit még el bírok viselni. Némelyikük napokig képes ezt elnyújtani.

Meg akarják mutatni nekem, hogy élet-halál urai, hogy tökéletesen ki vagyok szolgáltatva nekik. Minél többet üvöltök, minél inkább rimánkodom kegyelemért, csak újabb tápot adok mocskos fantáziájuknak. Akkor indulnak be igazán, ha az életemért, egy kis szünetért könyörgök, vagy anyámat, apámat hívom.

Ez a fizetség azért, hogy hat éven át üldöztem a földkerekség legelvetemültebb gonosztevőit.

A szívem vadul kalapált, lángok perzseltek. Borzalmas lökést éreztem, ahogy még mélyebbre döfték a nyársat a péniszembe. Egész testem görcsökben vonaglott.

Istenem, ha még élek, add, hogy gyorsan haljak meg! Ha pedig már meghaltam, szabadíts meg minél előbb a poklok kínjaitól!

Azután éles, vakítóan fehér fényt láttam, épp olyat, amilyet állítólag a halál pillanatában tapasztal az ember. Arra számítottam, hogy Krisztus, az angyalok vagy az ördögök jelennek meg előttem, hiszen ilyesmiről is olvastam. De nem volt más, csak a vakító fehérség.

Ám egyszer csak megszólalt egy biztató, vigasztaló hang, a legmegnyugtatóbb, amelyet valaha hallottam.

– Ne aggódj, John! Megpróbálunk segíteni.

Ez az utolsó dolog, amire emlékszem.

– John, hall engem? Ne aggódjék, nyugodjon meg! Kórházban van. Nagyon beteg, de megpróbálunk segíteni.

Valójában ezt mondta az ápolónő. Fogalma sem volt, hallom-e őt vagy sem, mégis egyre ezt ismételgette.

Kómában feküdtem a seattle-i Svéd Kórház intenzív osztályán. Kezemet-lábamat leszíjazták. Testemből katéter, különféle csövek és tűk lógtak ki. Nem számítottak rá, hogy megmaradok. Harmincnyolc éves voltam ekkor, azaz 1983. december elején.

A történet három héttel korábban, az Egyesült Államok másik felén kezdődött. Épp New Yorkban jártam, a bűnügyi személyiségrajzról adtam elő a New York városi, valamint a Nassau és Suffolk megyei rendőrség mintegy háromszázötven munkatársának. Már több százszor beszéltem erről a témáról, úgyhogy szinte gépiesen daráltam a mondókámat.

Gondolataim egyszerre elkalandoztak. Tudtam, hogy beszélek, de elöntött a hideg verejték, miközben felvetődött bennem a kérdés: Hogyan fogok megbirkózni ezzel a rengeteg esettel? Épp akkor végeztem az atlantai Wayne Williams-féle gyermekgyilkosságokkal és a buffalói „0,22-es kaliberű” emberölésekkel. Már hívtak a San Franciscó-i „ösvény menti” ügyhöz. Angliában a Scotland Yarddal konzultáltam a „yorkshire-i hasfelmetsző” nyomozásánál. Folyton Alaszkába röpködtem a Robert Hansen-esethez, amelyben egy anchorage-i pék prostituáltakat szedett fel, kivitte őket a vadonba, és levadászta a szerencsétleneket. Foglalkoztam egy gyújtogatóval, aki zsinagógákat pécézett ki magának a connecticuti Hartfordban. A rá következő héten pedig Seattle-be kellett repülnöm, hogy tanácsot adjak a Green River-i munkacsoportnak abban az ügyben, amely az amerikai történelem legnagyobb sorozatgyilkosságává kezdte kinőni magát. Egy gyilkos főként prostituáltak és átutazók közül szedte áldozatait a seattle–tacomai térségben.

Az elmúlt hat évben a bűnügyi elemzés újszerű közelítésmódját alakítottam ki, s a Viselkedéstudományi Részlegben egyedül én foglalkoztam főmunkaidőben esetek vizsgálatával. A részleg többi munkatársa alapvetően oktató volt. Egy időben mintegy százötven eseten dolgoztam bármiféle támogatás nélkül, és egy évben vagy százhuszonöt napot a quanticói FBI-akadémiától távol töltöttem. Rettenetes nyomás nehezedett rám a helyi zsaruk részéről, akiket nem kevésbé szorongatott a lakosság, az áldozatok családja, amely iránt mindig hallatlan együttérzéssel viseltettem. Állandóan iparkodtam a fontossági sorrendet betartani, de a terhelés nőttön-nőtt, naponta kerestek meg újabb és újabb ügyekkel. Quanticói kollégáim azzal csúfoltak, hogy olyan vagyok, mint egy szajha: nem tudok nemet mondani az ügyfeleimnek.

Miközben a New York-i előadáson a kriminológiai személyiségtípusokról beszéltem, gondolataim egyre Seattle-ben jártak. Tudtam, hogy a munkacsoport nem minden tagja örül a közreműködésemnek, ezt természetesnek is tartottam. Valahány komolyabb esetben részvételre kértek fel, a legtöbb zsaru és sok FBI-tisztviselő még mindig alig tett különbséget módszereim és a sarlatánság között. Meg kellett győznöm a kétkedőket, ámde óvakodnom kellett minden hetykeségtől, elbizakodottságtól. Éreztetnem kellett velük, hogy alapos, szakszerű munkát végeztek, mindazonáltal higgyék el, az FBI talán mégis segíthet. Ráadásul a szövetségi nyomozóktól megszokott „Szorítkozzunk a tényekre, néni!” helyett feladatköröm arra sarkallt, hogy – ó, borzalom! – véleményekkel foglalkozzam. Soha nem szabadulhattam a tudattól, hogy amennyiben tévedek, teljesen rossz irányba téríthetem a nyomozást, ez pedig újabb személyek életébe kerülhet. Ráadásul épp arra készültem, hogy hamarosan megindítom az új bűnügyi személyiségelemzési oktatást.

Mindehhez jött maga az utazás. Már többször megjártam Alaszkát, amikor is négy időzónát szeltem át, görcsösen kapaszkodva ültem a szinte vizet súroló gépen, amely sötétben ért földet, hogy gyakorlatilag azonnal a helyi rendőrkapitányságra siessek, majd ismét repülőre szálljak, és visszatérjek Seattle-be.

A szabadesésszerű szorongásroham talán egy percig tartott. Hé, Douglas, szedd össze magad! – hajtogattam magamban, és sikerült. Nem hiszem, hogy bárki a teremben észrevett volna rajtam valamit. De nem tudtam elhessegetni az érzést, hogy valami szörnyűség fog történni velem.

Egyre ez a balsejtelem gyötört, s miután visszatértem Quanticóba, felkerestem a személyzeti osztályt, és kiegészítő életbiztosítást, valamint rokkantsági jövedelempótló biztosítást kötöttem. Nem tudnám megmondani, miért tettem, hacsak erre a ködös, de annál makacsabb szorongásra nem hivatkozom. Fizikailag kimerítettem magamat; túl sokat lótottam-futottam, és alighanem többet ittam a kelleténél, hogy megbirkózzam az idegfeszültséggel. Nehezen aludtam el, azután gyakran a telefon riasztott, hogy valahol azonnal a segítségemet kérik. Amikor újra ágyba kerültem, abban a reményben igyekeztem álomba ringatni magamat, hogy az segít jobban átlátnom a kérdéses esetet. Utólag nem nehéz rájönni, mi felé közeledtem, de akkor úgy látszott, nincs mit tennem.

Mielőtt a repülőtérre indultam, valami arra késztetett, hogy nézzek be abba az általános iskolába, amelyben feleségem, Pam fogyatékos gyermekeket tanított olvasni, és beszámoljak neki a kiegészítő biztosításról.

– Miért mondod el ezt? – kérdezte aggódó arccal. Komisz jobb oldali fejfájás gyötört, az asszony szerint riasztóan véreres volt a szemem.

– Csak azt akartam, hogy lehetőleg mindenről tudj, mielőtt elmegyek – feleltem. Akkoriban Erika lányunk nyolcéves volt, Lauren pedig három.

A seattle-i útra két új különleges ügynököt, Blaine McIlwaint és Ron Walkert vittem magammal, hogy beavassam őket az esetbe. Este érkeztünk meg Seattle-be, és a belvárosi Hiltonban szálltunk meg. Kicsomagolás közben észrevettem, hogy csak fél pár fekete cipőt hoztam. A másik felét vagy otthon felejtettem, vagy útközben elhagytam valahogy. Mivel másnap délelőtt a King megyei rendőr-főkapitányságon szándékoztam előadást tartani, úgy döntöttem, nem nélkülözhetem a fekete cipőt. Mindig kínosan ügyeltem a választékos öltözködésre, ezért most minden fáradtságom és idegfeszültségem ellenére a rögeszmémmé vált, hogy az öltönyömhöz illő lábbelit kell kerítenem. Nyakamba vettem a belvárost, és addig kóvályogtam, míg találtam egy még nyitva tartó üzletet, majd a megfelelő fekete cipő birtokában még kimerültebben tértem vissza a szállodába.

Másnap, szerdán délelőtt megtartottam az előadást a munkacsoportnak, amelyben rendőrökön és a kikötői felügyelet képviselőin kívül két helybeli pszichológus is részt vett, akiket a nyomozás elősegítése végett vontak be az ügybe. Mindenki érdeklődve figyelte a gyilkosról készített személyiségrajzomat, azt, hogy lehet-e egynél több elkövető, és miféle egyén, illetve egyének jöhetnek szóba. Próbáltam rávilágítani, hogy az effajta eseteknél a személyiségrajz nem annyira fontos. Eléggé bizonyosra vettem, milyen fickó lesz a tettes, de éppígy azt is, hogy igen sok személyre könnyen ráillik a jellemzés.

Mint mondottam, az ilyen vég nélküli gyilkosságsorozat esetén fontosabb a kezdeményezés, vagyis az, hogy a rendőrségi eszközök és a média felhasználásával megpróbáljuk lépre csalni a fickót. Javasoltam például, hogy a rendőrség szervezzen lakossági fórumokat a bűnügyek „megvitatására”. Eléggé bizonyosnak tetszett, hogy a gyilkos egy vagy több ilyen rendezvényen felbukkan majd. Úgy gondoltam továbbá, ezáltal könnyebben választ kaphatunk arra a kérdésre, hogy egy vagy több elkövetővel van-e dolgunk. Azt a cselt is tanácsosnak láttam kipróbálni, hogy a sajtóban közzétesszük, miszerint az egyik sértett elrablásának szemtanúi akadtak. Úgy véltem, ez arra csábíthatja a tettest, hogy maga is kezdeményezzen, színre lépjen, és megmagyarázza, miért láthatták ártatlansága dacára a környéken. A legbiztosabb azonban az volt, hogy akárki követte el a gyilkosságokat, egyelőre nem hagyja abba.

Ezután tanácsokat adtam a munkacsoport tagjainak, miképpen hallgassák ki a gyanúsítottakat – mind az általuk előállítottakat, mind pedig azokat a szerencsétlen őrülteket, akik az ilyen nagy port felvert esetekben óhatatlanul előkerülnek. A nap hátralévő részét McIlwain és Walker társaságában a holttestek lelőhelyeinek megtekintésével töltöttük, s mire este visszakeveredtünk a szállodába, már majdnem kinyúltam.

Amikor a bárban egy pohár ital mellett próbáltuk kiszellőztetni a fejünket, szóltam kísérőimnek, hogy nem vagyok jól. A fejfájásom nem akart elmúlni, attól tartottam, influenza bujkál bennem, ezért megkértem két munkatársamat, hogy másnap tartsák a frontot a rendőrségen. Úgy gondoltam, ha egy napig ágyban maradok, jobban leszek. Amikor elköszöntünk egymástól, kitettem a kilincsre a „Ne zavarj!” táblát, s azzal búcsúztam kollégáimtól, hogy péntek reggel csatlakozom hozzájuk.

Csak arra emlékszem, hogy borzalmasan éreztem magamat, az ágy szélén ülve kezdtem levetkőzni. Két nyomozótársam csütörtökön visszament a King megyei rendőr-főkapitányságra, hogy tovább taglalja az előzőleg általam felvázolt stratégiákat. Kérésemnek megfelelően egész nap nem háborgattak, hogy megpróbáljam kialudni az influenzámat.

Mivel azonban pénteken nem jelentem meg a reggelinél, aggódni kezdtek. Felhívták a szobámat – hiába. Odamentek, bekopogtak. Semmi.

Riadtan siettek a portára, és a szobafőnöktől kulcsot kértek. Visszamentek az emeletre, kinyitották az ajtót, de a biztonsági láncot beakasztva találták. Ugyanakkor halk nyöszörgést hallottak odabentről.

Berúgták az ajtót, és berontottak. A földön feküdtem – mint később mesélték, „békapozícióban” –, félig levetkőzve, szemlátomást mintha a telefont igyekeztem volna elérni. A bal oldalam rángatózott, Blaine szavaival élve „ki voltam bukva”.

A szálloda értesítette a Svéd Kórházat, ahonnét azonnal mentőt küldtek. Közben Blaine és Ron telefonon tájékoztatták az ambulanciát az állapotomról: a lázam 41,6 °C, a pulzusom 220. A bal testfelem megbénult, rohamaim a mentőautóban is folytatódtak. Az orvosi leírásban a „babaszemű” kifejezés szerepel, ami nyitott, mereven a semmibe bámuló szemet jelent.

Mihelyt a kórházba értünk, jegeltek, és intravénásan nagy adag fenobarbitalt kaptam a rohamok féken tartására. Az orvos közölte Blaine-ékkel, hogy gyakorlatilag egész Seattle-t elaltathatta volna azzal a mennyiséggel, amit belém nyomtak.

Azt is a tudomásukra hozta, hogy bár mindent elkövetnek értem, valószínűleg meg fogok halni. A komputertomográf kimutatta, hogy a magas láz következtében a jobb agyfélben vérömleny keletkezett.

– Köznyelven úgy is mondhatnám – magyarázta a doktor –, hogy az agya töpörtyűvé sült.

Ekkor 1983. december másodikát írtak. Új biztosításom az előző napon lépett hatályba.

Főnököm, Roger Depue bement a feleségem iskolájába, hogy személyesen vigye meg neki a hírt. Pam és az apám, Jack Seattle-be repültek, hogy velem lehessenek, a lányokat anyámra, Doloresre hagyták. Az FBI seattle-i területi irodájának két nyomozója, Rick Mathers és John Biner fogadta őket a reptéren, hogy egyenesen a kórházba robogjanak velük. Ekkor értették meg, mennyire súlyos a helyzet. Az orvosok megpróbálták felkészíteni Pamet az elvesztésemre, figyelmeztették, hogy még ha túlélem is ezt, valószínűleg vak és magatehetetlen maradok. Katolikus lévén, papot hívott, hogy adja fel nekem az utolsó kenetet, ám az megtagadta a kérést, amikor kiderült, hogy presbiteriánus vagyok. Erre Blaine és Ron leléptették, aztán kerestek egy kevésbé akadékoskodó lelkészt.

Egész héten élet és halál között lebegtem. Az intenzív osztály rendtartása csak családtagok látogatását engedte meg, így quanticói kollégáim és Rick Mathers meg a többiek egyszeriben közeli hozzátartozóimmá váltak.

– Elég népes családjuk lehet – jegyezte meg az egyik ápolónő szárazon Pamnek.

A „nagy család” megfogalmazás bizonyos értelemben nem járt messze az igazságtól. Odahaza Quanticóban számos kollégám – élükön Bill Hagmaierrel a Viselkedéstudományi Részlegből és Tom Columbell-lel a Nemzeti Akadémiától – gyűjtést rendezett, hogy Pam meg az édesapám mellettem maradhasson Seattle-ben. Rövidesen az egész ország rendőrkapitányságaiból érkeztek hozzájárulások. Ugyanakkor előkészületeket tettek, hogy a holttestemet hazaszállítsák Virginiába, és a quanticói temetőben katonai pompával örök nyugalomra helyezzék.

Az első hét vége felé Pam, az apám, nyomozótársaim és a lelkész az ágyam köré gyűltek, összefogódzkodtak, megfogták az én kezemet is, és imádkoztak fölöttem. Aznap éjjel magamhoz tértem a kómából.

Emlékszem, mennyire meglepett, hogy Pamet és apámat látom, azt sem tudtam, hol vagyok. Először nem tudtam beszélni; a bal arcom ernyedten lógott, bal testfelem még nagyrészt bénult volt. Ahogy beszédképességem visszatért, kezdetben még motyogtam. Egy idő múlva észrevettem, hogy mozgatni tudom a lábamat, majd fokról fokra javult a mozgáskészségem. A torkomat fájdalmasan kidörzsölte a lélegeztetéshez belenyomott cső. A fenobarbitalról áttértek Dilantinra, hogy az izomrángást mérsékeljék. A sok laborvizsgálat, CT és lumbálás után végre előálltak a diagnózissal is: a fokozott idegterhelés, általános legyengültség, betegségekre való megnövekedett fogékonyság által kiváltott vagy súlyosbított, vírusos agyvelőgyulladás. Nagy szerencse, hogy élve megúsztam.

Azután azonban csüggesztően hosszú lábadozás következett. Újra meg kellett tanulnom járni. Az emlékezetem bizonytalanul működött. Hogy könnyebben megjegyezzem főorvosom, Siegal doktor nevét, Pam behozott egy parafa talapzaton ülő, kagylókból készült sirályfigurát, mivel e madár angol nevét – seagull – ugyanúgy ejtik. Amikor a következő alkalommal a főorvos elmekórtani státusfelvételre jött hozzám, és megkérdezte, tudom-e, hogy hívják, ezt motyogtam:

– Hogyne, dr. Seagullnak.

Bármilyen csodálatos támogatásban részesültem is, rettentően levert az elhúzódó felépülés. Sohasem tűrtem a lassúságot vagy a tétlen üldögélést. William Webster, az FBI igazgatója felhívott, hogy bátorítson. Azt mondtam neki, nem hiszem, hogy valaha is újra tudok lőni.

– Emiatt ne aggódjék, John – hangzott a válasz. – Nekünk az agya kell.

Inkább elhallgattam előle, hogy szerintem abból se sok maradt.

Karácsony előtt két nappal végre elhagytam a Svéd Kórházat, hogy hazatérjek. Távozásom előtt emlékplaketteket adtam át az ambulancia és az intenzív osztály dolgozóinak, amelyekben kifejeztem mély hálámat mindazért, amit életem megmentéséért tettek.

Roger Depue várt minket a Dulles repülőtéren, és vitt haza Fredericksburgbe, ahol amerikai zászló és „Isten hozott itthon, John!” felirat üdvözölt. A gyerekeket annyira felkavarta megváltozott külsőm – kilencvenről hetvenöt kilóra fogytam – és az a tény, hogy tolókocsiban ülök, hogy még hosszú ideig félve búcsúztak tőlem, valahányszor elutaztam.

A karácsony meglehetősen búskomoran telt. Nem sok barát látogatott meg, csupán Ron Walker, Blaine McIlwain, Bill Hagmaier és még egy quanticói FBI-ügynök, Jim Horn. Felkeltem a kerekesszékből, de nehezen mozogtam, üggyel-bajjal társalogtam, könnyen elsírtam magam, és nem számíthattam a memóriámra. Amikor Pam vagy az apám Fredericksburgben kocsikázott velem, észrevettem egy-egy épületet, és nem tudtam, új-e vagy sem. Úgy éreztem magam, mint egy szélütéses, és azon tűnődtem, vajon visszanyerem-e valaha a munkaképességemet.

Dühös voltam a Hivatalra is azért, amibe belehajszolt. Előző februárban beszéltem Jim McKenzie-vel, az egyik igazgatóhelyettessel. Panaszkodtam, hogy nem bírom az iramot, nem kaphatnék-e valakit, akivel megoszthatnám a feladataimat.

McKenzie együtt érzett velem, de reálisan gondolkozott.

– Ismeri ezt a céget – felelte. – Az ember összeeshet, mire méltányolják, mennyit dolgozik.

Nemcsak a segítőtársakat hiányoltam, hanem az is bántott, hogy nem kapok elismerést. Sőt. Az előző évben, miután agyonhajtottam magam az atlantai gyermekgyilkosságokkal, hivatalosan megróttak egy cikk miatt, amely közvetlenül Wayne Williams letartóztatása után jelent meg a virginiai Newport News-i helyi lapban. Az újságíró megkérdezte, mi a véleményem Williamsről mint gyanúsítottról, mire azt feleltem, „nem rossz”, és ha bejön a dolog, valószínűleg elvisz legalábbis néhány esetet.

Noha épp az FBI kért fel arra, hogy nyilatkozatot adjak, azt mondták, nem helyénvaló hangnemben szóltam egy folyamatban lévő ügyről. Azt állították, egyszer már figyelmeztettek, amikor néhány hónappal korábban interjút adtam a People magazinnak. Az állami bürokrácia jellegzetes példája. Berángattak a washingtoni központba, etikai bizottság elé állítottak, és hat hónapi aktatologatás után írásbeli megrovásban részesültem. Később írásbeli dicséretet kaptam az ügyért, de akkor csupán ennyi „elismerés” jutott a magas Hivataltól, amiért segítettem kibogozni azt, amit a sajtó az évszázad bűnügyeként emlegetett.

A bűnüldöző még a házastársának is igen nehezen beszél a munkájáról. Ha az ember naphosszat megcsonkított hullákat nézeget – kivált ha azok gyermekek –, nem szívesen „viszi haza” magával a dolgot. Nem kezdheti el a vacsoraasztalnál, hogy: „Képzeljétek, milyen izgalmas kéjgyilkosságunk volt ma!” Ezért vonzódnak oly gyakran a zsaruk az ápolónőkhöz, és viszont – hiszen képesek valamiképp fölfogni egymás munkáját.

Amikor azonban a saját kislányaimmal, mondjuk, a parkban vagy az erdőben sétáltam, sokszor előfordult, hogy láttam valamit, és azt gondoltam: Ez szakasztott olyan, mint ez meg ez a tetthely, ahol azt a nyolcévest megtaláltuk. Bármennyire aggódtam is gyermekeim testi épségéért, annyi borzalmas élmény után nehezen tudtam érzelmileg azonosulni az ő kis életükben oly súlyosnak tetsző, apró sérülésekkel. Ha például hazaérve Pam azzal fogadott, hogy az egyik lány leesett a bicikliről, és össze kellett ölteni a térdét, felvillant előttem egy hasonló korú gyerek a boncasztalon, és arra gondoltam, hány öltéssel kellett a boncmesternek összevarrnia a sebeit, hogy el lehessen temetni a kicsit.

Pamnek megvolt a saját baráti köre, amelyben a helyi közügyekkel foglalkoztak, ami engem hidegen hagyott. Állandó utazgatásom miatt végül őrá hárult a gyermeknevelés oroszlánrésze, a számlák fizetése, a háztartásvezetés. Mindez sokakéhoz hasonlóan a mi házasságunkat is megterhelte, és tudom, hogy legalábbis nagyobbik lányunk, Erika érzékelte az ebből fakadó feszültséget.

Nem tudtam nem neheztelni a Hivatalra azért, hogy ez történhetett velem. Körülbelül egy hónappal hazatérésem után a hátsó kertben égettem az avart. Hirtelen támadt ötlettel bementem a házba, összeszedtem minden személyiségrajzot, amit csak találtam, a cikkeket, amelyeket írtam, kihordtam és tűzre hánytam az egészet. Szinte katarzist éltem át, amiért megszabadultam ettől a papírtömegtől.

Néhány héttel később, amikor ismét vezethettem, elhajtottam a quanticói Nemzeti temetőbe, ahol engem is elföldeltek volna. A sírhelyeket a halálozás dátuma szerint osztották el, és ha december elsején vagy másodikán halok meg, elég vacak helyet kaptam volna. Észrevettem, hogy történetesen a közelben nyugszik egy fiatal lány, akit a lakásunktól nem messze, a kocsibehajtóján agyonszúrtak. Dolgoztam az ügyön, amely még akkor is megoldatlan volt. Ahogy ott tűnődtem, eszembe jutott, hányszor tanácsoltam a rendőröknek, hogy tartsák megfigyelés alatt az áldozatok sírját, hátha a gyilkos meglátogatja. A sors fintora lett volna, ha meglátnak, és elkapnak mint gyanúsítottat.

Négy hónappal seattle-i összeesésemet követően még mindig betegszabadságon voltam. A lábamban és a tüdőmben a betegség meg a rengeteg fekvés szövődményeként vérrögök képződtek, és továbbra is úgy éreztem, minden nap csak újabb vergődés. Nem tudtam, valaha is felerősödöm-e annyira, hogy munkába állhassak, és ha igen, vajon honnan merítek kellő önbizalmat. Mindeközben Roy Hazelwood, a Viselkedéstudományi Részleg oktatója kettő helyett húzta az igát, átvette az én folyamatban lévő ügyeimet is.

Először 1984 áprilisában látogattam el az akadémiára, hogy az FBI területi irodáinak mintegy ötven személyiségelemző szakemberéhez intézzek beszédet. Amikor becsoszogtam a tanterembe – a trombózistól dagadt lábam miatt papucsot kellett viselnem –, az ország minden részéről összesereglett nyomozók állva ünnepeltek. Spontán és őszinte megnyilvánulás volt ez olyanok részéről, akik mindenki másnál jobban tudták, mit tettem, mit próbáltam meghonosítani a Hivatalnál. Sok hónap után először éreztem, hogy szeretnek és méltányolnak. Olyan érzés volt ez, mintha végre hazaértem volna.

Egy hónappal később újra teljes munkaidőben dolgoztam.

1. FEJEZET

BEPILLANTÁS EGY GYILKOS ELMÉJÉBE

Képzeljük magunkat a vadász szerepébe!

Nekem ez a foglalkozásom. Gondoljunk csak egy természetfilmre, amelyben az oroszlán a Serengeti-fennsíkon hatalmas antilopcsordát les egy ivóhelyen. A ragadozó szeme – látszik rajta – egyetlenegyre tapad a több ezer állat közül. Hozzáedződött, hogy érzékelje a gyengeséget, sebezhetőséget, azt, amiben a kérdéses egyed elüt a tömegtől, s ami valószínű áldozattá teszi.

Ugyanez a helyzet bizonyos emberekkel. Ha közéjük tartozom, akkor naponta vadászatra indulok, prédát keresek magamnak. Mondjuk, egy bevásárlóközpontban járok, ahol egyszerre ezrek tartózkodnak. Akkor bemegyek a játékterembe, s ahogy az ott játszadozó ötven-egynéhány gyereket figyelem, személyiségrajzot kell készítenem, fel kell térképeznem a potenciális zsákmány személyiségét. Ki kell találnom, melyik a legtámadhatóbb az ötvenből, melyik a legalkalmasabb áldozat. Meg kell néznem, hogy van felöltözve. Ki kell fejlesztenem magamban a képességet, hogy felismerjem azokat a nem verbális jeleket, amelyek a gyermeken észrevehetők. A másodperc törtrésze áll rendelkezésemre, tehát hihetetlenül jól kell csinálnom. Mihelyt választottam, mihelyt cselekvésre szánom el magamat, tudnom kell, hogyan csaljam ki a gyereket csöndben, bármiféle felhajtás vagy gyanús viselkedés nélkül a bevásárlóközpontból, miközben a szülei talán két szinttel lejjebb tartózkodnak. Nem hibázhatok.

A vadászatnak ez az izgalma hajtja az efféle fickókat. Ha leolvashatnánk a bőr feszültségváltozását, amikor egy ilyen a kiszemelt áldozatra összpontosít, azt hiszem, ugyanazt a reakciót észlelhetnénk, mint a szavannán cserkésző oroszlánnál. Ebből a szempontból mindegy, hogy az illető gyermekekre, fiatal nőkre, idősekre, prostituáltakra vagy más, jól körülírható csoportra vadászik – vagy szemlátomást nincs különösebben előnyben részesített áldozata. Bizonyos szempontból az összes elkövető egyforma.

Amiben azonban különböznek egymástól, valamint az egyedi személyiségükről árulkodó támpontok, mindezek új fegyvert adtak a nyomozók kezébe az erőszakos bűncselekmények egyes típusainak meghatározásához, az elkövetők felkutatásához, letartóztatásához és vád alá helyezéséhez. Az FBI különleges ügynökeként pályám legnagyobb részét arra fordítottam, hogy kifejlesszem ezt a fegyvert, erről szól ez a könyv is. A civilizáció kezdeteitől fogva minden egyes borzalmas bűnügynél ugyanaz az égető, alapvető kérdés merül fel: miféle ember képes ilyesmit elkövetni? E kérdésre kísérel meg választ adni az a személyiség- és tetthelyelemzés, amelyet az FBI Nyomozástámogató Részlege végez.

A viselkedés a személyiséget tükrözi.

Nem mindig könnyű és sohasem kellemes ezeknek a gazembereknek a bőrébe – vagy az elméjébe – képzelnünk magunkat, de nekem és kollégáimnak ez a dolgunk. Meg kell próbálnunk ugyanazt érezni, amit ők.

Mindaz, amit a bűncselekmény helyszínén látunk, elárul valamit az elkövetőről, az ismeretlen tettesről. Miután számos bűnözőt tanulmányoztunk, és beszéltünk a szakemberekkel – magukkal az elkövetőkkel –, megtanultuk értelmezni ezeket a jeleket, egészen úgy, mint az orvos, aki különféle tüneteket értékel, hogy felállítsa egy bizonyos megbetegedés vagy egészségügyi rendellenesség kórisméjét. És amiként a doktor is azután kezd hozzá a diagnózis felállításához, hogy a betegség korábban már látott jeleit fölismerte, mi akkor vonhatunk le különféle következtetéseket, ha kirajzolódik előttünk a bűncselekmény elkövetésének módszere.

Egyszer, az 1980-as évek elején, amikor átfogó vizsgálatunk keretében bebörtönzött gyilkosokkal foglalkoztam, a Marylandi Állami Fegyintézet baltimore-i ódon, neogótikus kőépületében ültem erőszakos bűncselekmények elkövetőinek egy csoportjával. Mindegyikük maga is érdekes eset volt – egy rendőrgyilkos, egy gyermekgyilkos, gorillák és kábítószer-kereskedők –, én azonban leginkább egy kéjgyilkossal szerettem volna beszélgetni modus operandijáról, bűnelkövetési módjáról, ezért megkérdeztem az elítélteket, ismernek-e a fegyházban ilyen személyt.

– Ja, ott a Charlie Davis – mondja egyikük, de a többiek egyhangúlag úgy vélik, az illető nem áll szóba FBI-os hekussal. Valaki azért elmegy megkeresni a börtönudvaron. Mindannyiuk meglepetésére Davis odajön, és közénk telepszik, valószínűleg inkább kíváncsiságból vagy unalomból, mint bármely más okból. A vizsgálat során kétségkívül a kezünkre játszott, hogy az elítélteknek rengeteg az idejük, és nemigen tudnak mit kezdeni vele.

Általában, amikor börtöninterjúkat készítünk – és ez kezdettől így volt –, előzetesen igyekszünk minél alaposabban tájékozódni az alanyról. Átnézzük a rendőrségi nyilvántartást, a tetthelyen készített fényképeket, boncolási és tárgyalási jegyzőkönyveket, mindazt, ami fényt deríthet az indítékokra vagy az elkövető személyiségére. Ez egyúttal a legbiztosabb módja annak is, hogy megállapítsuk, a kérdezett személy nem játszik-e velünk szórakozásból vagy valamiféle számításból, illetve őszintén viselkedik-e. Az említett esetben azonban nyilvánvalóan nem készültem fel, ezért úgy döntöttem, bevallom ezt, és megpróbálom a javamra fordítani.

Davis tagbaszakadt, 190-195 cm magas, igazi hústorony volt, simára borotvált, jól ápolt.

– Az az igazság, Charlie, hogy nem tudom, miért van bent – kezdem.

– Megöltem öt nőt – feleli.

Megkérem, írja le a bűncselekmények helyszíneit és azt, amit az áldozatokkal csinált. Mint kiderül, részmunkaidős mentősofőrként dolgozott. A következőt művelte: megfojtotta az áldozatát, egy országút mellett hagyta a körzetében, névtelen telefonbejelentést tett, majd a hívásra válaszul felszedte a hullát. Amikor az áldozatot a tepsibe fektette, senki sem tudta, hogy ő maga a gyilkos. Az izgatta igazán, az szerezte neki a legnagyobb élvezetet, hogy ily módon kézben tartja a szálakat, irányíthatja az eseményeket. A módszerekkel kapcsolatos efféle értesülések mindig rendkívül hasznosnak bizonyultak számomra.

A fojtogató elmondta, hogy a pillanat bűvöletében gyilkolt, eredendően a nemi erőszak járt az eszében.

– Maga igazi rendőrbuzi. Szívesen lett volna maga is rendőr, hogy hatalmat gyakorolhasson, nem pedig olyan alantas munkát, amelynél sokkal többre képes.

Erre nevetve elárulja, hogy az apja rendőrtiszt volt, hadnagy.

Kérésemre leírja a módszerét. Egy csinos, fiatal nő nyomába szegődött, kifigyelte, amint beáll, mondjuk, egy étterem parkolójába. Az apja rendőrségi kapcsolatai révén utánanézetett a kocsi rendszámának. Miután így megtudta a tulajdonos nevét, felhívta az éttermet, a telefonhoz hívatta, és közölte vele, hogy égve felejtette a fényszórót. Amikor a nő kiment, elrabolta – belökte valamelyikük autójába, megbilincselte, majd elhajtott.

Sorra felidézi mind az öt gyilkosságot, szinte mintha nosztalgiázna. Amikor az utolsóhoz ér, megemlíti, hogy ezt a nőt a kocsi első ülésén letakarta. Először hangzik el efféle részlet.

Ezen a ponton továbblendítem a beszélgetést:

– Hadd mondjak valamit magáról, Charlie. Magának kapcsolatteremtési nehézségei voltak a nőkkel. Anyagi gondokkal küzdött, amikor az első gyilkosságot elkövette. A harminchoz közeledett, tudta, hogy sokkal többre képes, mint a pillanatnyi munkája, egyszóval az egész élete egy csődtömeg volt, minden kicsúszott a kezéből.

Némán bólogat. Eddig jó. Még nem mondtam semmi olyat, amit nehéz lett volna kitalálni.

– Egyre többet ivott – folytattam. – Eladósodott. Veszekedett az élettársával. (Nem mondta ugyan, hogy együtt élt valakivel, de esküdni mertem volna rá.) Esténként, amikor minden összejött, elindult vadászni. A saját nőjét nem oszthatta ki, hát valaki mást keresett.

Látom, hogy Davis testbeszéde lassanként megváltozik, nyílttá válik. Az eddigi gyér információkra alapozva beszélek tovább.

– De ezzel az utolsóval sokkal gyengédebben végzett. Ő más volt, mint a többiek. Miután megerőszakolta, hagyta felöltözni. Betakarta a fejét. Nem bánt vele úgy, mint az előző néggyel. Amazoktól eltérően most zavarta ez a dolog.

Amikor a másik fél figyelni kezd, az ember tudja, hogy rátalált valamire. A börtöninterjúk tanítottak meg erre, és kihallgatási helyzetekben újra meg újra fel is használtam. Ezúttal láttam, hogy a gyilkos osztatlan figyelmét élvezem.

– A nő mondott magának valamit, amitől nehezére esett megölnie, mégis megtette.

Hirtelen elvörösödik, mint a cékla. Mintha révületbe esett volna, látszik rajta, hogy gondolatban ismét a tetthelyen jár. Tétován elmeséli, hogy a nő azt mondta, a férje súlyos beteg, aggasztó az állapota, talán meg is hal. Lehet, hogy a nő csak kitalálta a dolgot, így akarta kicselezni – számomra ez most kideríthetetlen. A lényeg az, hogy Davisre hatott.

– Nem álcáztam magamat. Tudta, ki vagyok, ezért kellett megölnöm.

– Ugye, elvett tőle valamit? – kérdezem néhány másodpercnyi hallgatás után.

Megint bólintott, azután bevallja, hogy megnézte a lány tárcáját. Kivette belőle a férjével és gyerekével együtt karácsonykor készült képet, és megtartotta.

Még sohasem találkoztam a fickóval, de kezd határozott képem kialakulni róla.

– Elment az asszony sírjához, igaz, Charlie?

Megint elpirul, ami megerősíti, hogy figyelemmel kísérte az eset sajtóját, így megtudta, hol temették el az áldozatot.

– Azért ment el, mert rosszul érezte magát az utolsó gyilkosság miatt. Magával vitt valamit a temetőbe, és letette a sírra.

A többi elítélt néma csöndben, feszült figyelemmel hallgatja beszélgetésünket. Még sohasem látták ilyennek Davist.

– Valamit kivitt a sírhoz – ismétlem. – Mit vitt oda, Charlie? Azt a fényképet, igaz?

Újra bólint, és lehorgasztja a fejét.

A jelenlévők szemében talán boszorkányságnak, bűvészmutatványnak tűnt fel mindez, holott lényegében véve csak találgattam. Ám ez a találgatás széles körű kutatási eredményekre és tapasztalatokra alapult, amelyeket kollégáimmal gyűjtöttünk (és azóta is gyűjtünk). Megtudtuk például, hogy sok esetben igaz a közhely, miszerint a gyilkosok felkeresik áldozataik sírját, de nem feltétlenül olyan okokból, mint eredetileg hittük.

A viselkedés a személyiséget tükrözi.

Munkánkat többek közt az erőszakos bűnözés jellegének változása is szükségessé teszi. Mindannyian tudunk a nagyvárosi élet rákfenéjéről, a kábítószerrel összefüggő gyilkosságokról, valamint a lőfegyveres bűncselekményekről, amelyek szégyenletes módon mindennapossá váltak. Korábban azonban az esetek túlnyomó része, különösen a legerőszakosabbja ismerősök körében zajlott le.

Ez ma már kevésbé jellemző. Az emberölések felderítési aránya az Egyesült Államokban még az 1960-as években is jóval kilencven százalék fölött mozgott. Többé ezt sem tapasztalhatjuk. Bármilyen lenyűgöző műszaki-tudományos előrehaladás történt is, hiába köszöntött be a számítógép korszaka, hiába dolgozik sokkal több rendőr a korábbit messze felülmúló képzettséggel és erőforrásokra támaszkodva, a gyilkosságok száma emelkedik, a felderítettség pedig romlik. Egyre több bűncselekményt követnek el „idegenek” sérelmére, és sok esetben nincs indíték, legalábbis nyilvánvaló vagy „észszerű” indíték.

A hagyományos gyilkosságok és erőszakcselekmények zöme viszonylag könnyen érthető volt a bűnüldözők számára. Olyan érzések túlzott megnyilvánulásából fakadtak, amelyeket mindannyian átélünk: harag, szerelemféltés, hatalom- vagy nyereségvágy, bosszú. Ha ezek az érzelmi problémák megoldódnának, egyszeriben megszűnne a bűnözés, vagy legalább nem tobzódna tovább. Azután is meghalnának emberek, de semmi több, és a rendőrség általában tudná, kit, illetve mit keres.

Az utóbbi évek bűnözői között azonban új típus került felszínre – a sorozatos elkövető, aki gyakran mindaddig nem hagy fel tevékenységével, míg el nem fogják vagy meg nem ölik, aki tapasztalatokat szerez, s rendszerint esetről esetre hatékonyabban dolgozik, egyre tökéletesíti módszereit. Azért használtam a „került felszínre” kifejezést, mert bizonyos mértékig mindig is köztünk járt, már az 1880-as évek londoni Hasfelmetsző Jackje óta, akit általában az első újkori sorozatgyilkosnak tartanak. Gyakorlatilag az összes igazi sorozatgyilkos férfi. Hogy miért, arra kicsit később térünk ki.

A sorozatgyilkosság persze sokkal régebbi jelenség lehet, mint amilyennek érzékeljük. A boszorkányokról, vérfarkasokról és vámpírokról terjengő mesék és legendák valamiféleképp olyan förtelmes gaztettekre kíséreltek meg magyarázatot adni, amelyeket Európa vagy az első amerikai telepesek kicsiny és viszonylag zárt közösségeiben senki sem tudott felfogni, míg ma már magától értetődőnek vesszük az efféle elvetemültséget. A szörnyetegeket természetfölötti lényeknek tekintették, hiszen nem lehettek olyanok, mint mi.

A sorozatgyilkosok és nemi erőszaktevők jellemzően a leginkább zavarkeltők, legrémítőbbek és legnehezebben elfoghatók az erőszakos bűnözők közül. Ennek részben az az oka, hogy általában jóval összetettebb tényezők motiválják őket, mint az imént felsorolt alapvető indítékok. Ez azután tovább bonyolítja elkövetési módszereiket, és eltávolítja őket az olyan normális érzelmektől, mint a részvét, bűntudat vagy lelkifurdalás.

Néha csak úgy lehet elfogni őket, ha megtanuljuk követni a gondolkodásmódjukat.

Mielőtt bárki azt hinné, arra készülök, hogy hétpecsétes nyomozati titkokat fecsegjek ki, amelyek útmutatással szolgálnának leendő elkövetőknek, hadd tisztázzam máris a dolgot. Arról kívánok szólni, miként alakítottunk ki viselkedéstudományi megközelítést a bűnügyi személyiségrajzban, a bűncselekmények elemzésében és a vádemelési stratégiában, de ebből akkor sem tudnék módszertani kalauzt fabrikálni, ha akarnék. Egyrészt az előválogatás után részlegünkhöz kerülő, eleve tapasztalt és rendkívül rátermett nyomozók kiképzése is két esztendőbe telik, másrészt bármilyen okosnak hiszi is magát a bűnöző, minél inkább megpróbál árnyékban maradni vagy bennünket félrevezetni, annál több viselkedésbeni fogódzót ad további munkánkhoz.

Ahogy Sir Arthur Conan Doyle mondatta jó néhány évtizeddel ezelőtt Sherlock Holmesszal: „Az egyediség szinte mindig támpont. Minél szürkébb és közönségesebb egy bűncselekmény, annál nehezebb felderíteni.” Más szóval, minél többet látunk a viselkedésből, annál teljesebb személyiségrajzzal és elemzéssel tudunk szolgálni a helyi rendőrségnek. Márpedig minél jobb személyiségrajz áll a nyomozó hatóságok rendelkezésére, annál inkább szűkíthetik a lehetséges gyanúsítottak körét, annál inkább az igazi keresett személy megtalálására összpontosíthatnak.

Ezzel el is jutottunk egy másik tévhithez. A Nyomozástámogató Részleg, amely Quanticóban az FBI Erőszakcselekményeket Elemző Országos Központjának kebelén belül működik, nem fog el bűnözőket. Hadd ismételjem meg: mi nem fogunk el bűnözőket. Azzal a helyi rendőri szervek foglalkoznak, és ha figyelembe vesszük, milyen hihetetlen nyomás nehezedik rájuk, el kell ismernünk, hogy a legtöbbjük nagyon jól dolgozik. Mi segédkezni igyekszünk a munkájukban azzal, hogy célirányosabbá tesszük a nyomozást, majd olyan kezdeményező technikákat javasolunk, amelyek hozzájárulhatnak a bűnöző előcsalogatásához. Mihelyt elkapták – újra hangsúlyozom, hogy nem mi, hanem ők –, megpróbálunk olyan stratégiát kialakítani, amely segítséget nyújt a vádhatóságnak, hogy a tárgyalás során felszínre hozza a vádlott igazi személyiségét.

Kutatásaink és speciális tapasztalataink alapján tehetjük mindezt. Míg egy adott rendőrkapitányság valahol a prérin esetleg először szembesül egy sorozatgyilkos utáni nyomozással és az azzal járó borzalmakkal, mi már valószínűleg hasonló ügyek százaival, ha nem ezreivel találkoztunk. Azt szoktam mondani az embereimnek: „Aki meg akarja érteni a festőt, annak meg kell néznie a képet.” Az évek során sok-sok „festmény” került elénk, és mélyrehatóan elbeszélgettünk a „legavatottabb mesterekkel”.

Az 1970-es évek végén, a 80-as évek elején kezdtünk hozzá az FBI Viselkedéstudományi Részlege és a későbbi Nyomozástámogató Részleg munkájának módszertani fejlesztéséhez. És bár a legtöbb könyv, például Tom Harris emlékezetes krimije, A bárányok hallgatnak, túldramatizálja, feltupírozza és dicsfénybe vonja azt, amit teszünk, tényleges előfutáraink inkább a bűnügyi irodalom, mintsem a bűnüldözés területén lelhetők fel. Edgar Allan Poe 1841-ben megjelent, klasszikus alkotásának, A Morgue utcai kettős gyilkosságnak hőse, a műkedvelő detektív, C. Auguste Dupin talán a történelem első viselkedéstani személyiségrajzát készítette el. Az említett elbeszélésben ugyancsak először jelenik meg a nyomozó által alkalmazott kezdeményező technika, amelynek célja az ismeretlen tettes előcsalogatása és a gyilkosság miatt letartóztatott másik személy ártatlanságának igazolása.

Miként százötven évvel később részlegem dolgozói, Poe is megértette, milyen fontossággal bír a személyiségrajz olyankor, ha a tárgyi bizonyítékok nem elégségesek egy különlegesen brutális és látszólag indíték nélküli bűnügy megoldásához. Mint szóban forgó művében írta: „A rendes és megszokott lépéseket megkerülve, az analitikus elme behatol ellenfelének gondolatvilágába, azonosítja magát vele – és megtörténik az a gyakori eset, hogy felvillanásszerűen megtalálja az egyetlen lehetőséget, amellyel ellenfelét megtéveszti, vagy téves lépésre szorítja.” (Edgar Allan Poe: Rejtelmes történetek. Pásztor Árpád fordítása. Európa, 1967.)

Említést érdemel még egy apró hasonlóság. Monsieur Dupin jobban szeretett egymagában, szobája zárt ablakai és behúzott függönyei mögött dolgozni, gondosan kirekesztve a napfényt és a zavaró külvilágot. Kollégáimnak és nekem nem is volt e tekintetben választási lehetőségünk. A quanticói FBI-akadémián kijelölt irodáink ablaktalan helyiségek több emelet mélységben, ahol eredetileg országos vészhelyzet esetén is biztonságos főhadiszállást terveztek berendezni a szövetségi bűnüldöző szervek számára. Olykor Erőszakcselekményeket Elemző Országos Kriptának szoktuk becézni magunkat, hiszen tizenöt méterrel a föld alatt tízszer mélyebben vagyunk, mint a halottak.

Wilkie Collins angol regényíró olyan úttörő munkákban vitte tovább a személyiségrajzot, mint A fehér ruhás nő és a Holdkő – mindkettő megtörtént eseten alapul –, ám Sir Arthur Conan Doyle halhatatlan teremtménye, Sherlock Holmes tette a bűnügyi elemzés e formáját az egész világ számára láthatóvá a viktoriánus London gázlámpáinak pislákoló fényében. A magunkfajta számára nincs hízelgőbb, mint ha e kitalált mesterdetektívhez hasonlítják. Magam is igazi megtiszteltetésnek vettem, amikor néhány évvel ezelőtt Missouri államban dolgoztam egy gyilkossági ügyön, és a St. Louis Globe-Democrat főcíme „az FBI modern Sherlock Holmesa” gyanánt említett.

Érdekes megjegyezni, hogy miközben Holmes a maga szövevényes és zavarba ejtő esetein ügyködött, a hús-vér Hasfelmetsző Jack sorra mészárolta a prostituáltakat London hírhedt keleti felében, a Whitechapel negyedben. E két, a köztudatba egyaránt bevésődött alak – az egyik képzelt, a másik valóságos – olyannyira a törvény két ellentétes oldalán foglalt helyet, hogy a Conan Doyle-utánzók által írott Sherlock Holmes-históriákban a mesterdetektív időnként a megoldatlan East End-i gyilkosságokkal foglalkozik.

1988-ban egy országos sugárzású televízióműsor felkért, hogy elemezzem a Hasfelmetsző gyilkosságait. A történelem leghíresebb ismeretlen tettesét illető következtetéseimre e könyv lapjain még visszatérek.

Több mint egy évszázaddal Poe „Morgue utcá”-ja és félszáz évvel Sherlock Holmes után a viselkedéstudományi személyiségrajz végre a könyvek lapjairól a valóság talajára lépett. Az 1950-es évek közepére egész New Yorkot megrázták az „őrült robbantó” merényletei, akinek a számlájára tizenöt esztendő alatt harmincnál is több bombát írtak. A robbantó olyan nevezetes középületeket választott célpontul, mint a Központi és a Pennsylvania pályaudvar vagy a Radio City Music Hall. Az idő tájt brooklyni gyerkőc lévén, magam is jól emlékszem az esetre.

Az őrület tetőfokán, 1957-ben a rendőrség bevont egy Greenwich Village-i pszichiátert, dr. James A. Brusselt, aki tanulmányozta a robbantások helyszínén készült fényképfelvételeket, és elemezte a robbantó gúnyos leveleit, amelyeket az újságoknak írt. A pszichiáter az általa felismert viselkedésmintából aprólékos következtetéseket vont le, egyebek között azt a tényt, hogy az elkövető paranoiás, gyűlöli az apját, megszállottan imádja az anyját, és egy connecticuti városban él. Az írásos személyiségrajz végén Brussel az alábbi útmutatást adta a rendőrségnek:

A keresett személy testes férfi. Középkorú, külföldi születésű, római katolikus. Nőtlen, a testvérével él. A megtalálásakor valószínűleg kétsoros, végig begombolt öltönyt visel.

Némelyik levél utalásaiból elképzelhetőnek látszott, hogy a robbantó a New York-i áramszolgáltató, a Consolidated Edison jelenlegi vagy volt alkalmazottja, aki elégedetlen az elektromos művekkel. A rendőrség ehhez a célcsoporthoz párosította a személyiségrajzot, így került a látóterébe George Metesky, aki a robbantások kezdete előtt, az 1940-es években dolgozott a vállalatnál. Amikor a nyomozók egy este kiszálltak a connecticuti Waterburybe, hogy letartóztassák a testes, nőtlen, középkorú, külföldi születésű, római katolikus férfit, mindössze annyi eltérést találtak a leíráshoz képest, hogy a gyanúsított nem egy testvérével, hanem két hajadon nővérével élt. Miután az egyik rendőr felszólította, hogy öltözzék fel, mert bekísérik a kapitányságra, néhány perc múlva végig begombolt, kétsoros öltönyben lépett ki a hálószobából.

Brussel doktor azzal magyarázta hátborzongatóan találó következtetéseit, hogy a pszichiáter rendes körülmények között megvizsgál egy személyt, majd megkísérel logikus feltételezéseket tenni arra nézve, miként viselkedne az illető bizonyos konkrét helyzetekben. A személyiségrajz elkészítésekor, mutatott rá Brussel, megfordította az eljárást, az egyént próbálta felvázolni a tetteiből leszűrhető bizonyítékok alapján.

Majd negyven év távlatából szemlélve az őrült robbantó esete egészen egyszerűnek tűnik. Akkoriban mégis mérföldekkel lendítette előre azt, amit később bűnügyi viselkedéstudománynak neveztek, és Brussel doktor, aki azután a bostoni fojtogató ügyében a bostoni rendőr-főkapitánysággal is együttműködött, e terület igazi úttörőjévé vált.

Bár gyakran egyszerű levezetésként, dedukcióként emlegetik azt, amit Dupin vagy Holmes, a valóságban pedig Brussel és követői műveltek, voltaképpen inkább indukcióról van szó – azaz a bűncselekmény egyes alkotóelemeinek megfigyelése után általános következtetéseket vonunk le belőlük. Amikor 1977-ben Quanticóba jöttem, a Viselkedéstudományi Részleg oktatói – elsőként Howard Teten – már alkalmazni kezdték dr. Brussel elgondolásait azoknál az eseteknél, amelyek az FBI-akadémia oktatási anyagába bekerültek. Abban az időben azonban mindez még a feltevések szintjén mozgott, nem támasztották alá rendszerezett kutatási adatok. Így állt a helyzet, amikor bekerültem a képbe.

Már beszéltem arról, mennyire fontos, hogy képesek legyünk beleélni magunkat az ismeretlen gyilkos helyzetébe és gondolkodásába. Kutatásaink és tapasztalataink alapján ugyanilyen fontosnak találtuk azt – bármilyen szívszaggatóan fájdalmas is –, hogy az áldozat helyébe képzeljük magunkat. Csak akkor érthetjük meg igazán az elkövető viselkedését és reakcióit, ha határozott képet alkotunk arról, hogyan válaszolhatott az áldozat a vele történő borzalmakra.

Ahhoz, hogy megismerjük a tettest, meg kell vizsgálnunk a bűntettet.

Az 1980-as évek elején felkavaró eset érkezett hozzám Georgiából, egy kis vidéki rendőrkapitányságról. Egy csinos, tizennégy éves diáklányt, a helyi alsó középiskola majorette-jét elrabolták a lakásuktól körülbelül százméternyire lévő buszmegállóból. Félig lemeztelenített holttestét néhány nappal később találták meg mintegy tizenöt kilométerrel odébb, egy szerelmespárok által kedvelt, erdős területen. Megerőszakolták, a halálát egy tompa tárggyal a fejére mért ütés okozta. A közelében egy jókora, vérrel borított kő feküdt.

Mielőtt elvégezhettem volna az elemzést, minél többet meg kellett tudnom a lányról. Kiderült, hogy bár kifejezetten helyes és csinos volt, pontosan annyinak látszott, amennyi idős volt, nem húszévesnek, mint némelyik kamasz lány. Valamennyi ismerőse biztosított, hogy nem váltogatta a partnereit, nem is járt fiúkkal, egyáltalán nem fogyasztott se alkoholt, se kábítószert, szívélyesen és barátságosan bánt mindenkivel, aki közeledett hozzá. A boncolási jegyzőkönyv szerint szűz volt, amikor megerőszakolták.

Mindez létfontosságú információ volt a számomra, mert elvezetett annak megértéséhez, milyen magatartást tanúsíthatott a lány az elrablása alatt és után, illetve hogyan reagálhatott erre az elkövető abban a helyzetben, amelyben találták magukat. Ebből levontam a következtetést, miszerint a gyilkosság nem előre kitervelt volt, hanem a tettes pánikszerű válasza arra a meglepetésre, hogy – saját, végletesen elfogult és hamis képzelgéseivel szemben – a lány nem fogadta őt tárt karokkal. Ezáltal közelebb jutottam a gyilkos személyiségéhez, a személyiségrajz nyomán pedig a rendőrség figyelme egy közeli nagyobb városban az előző évben történt erőszakos nemi közösülés gyanúsítottjára terelődött. Az áldozat megértése is segített, mégpedig abban, hogy kihallgatási stratégiát dolgozzak ki a kérdéses gyanúsítotthoz, aki – amint azt helytállóan feltételeztem – már sikeresen átment a gépi hazugságvizsgálaton. Később részletesen foglalkozom ezzel az izgalmas és szívet tépő esettel, egyelőre elég annyi, hogy a férfi végül bevallotta mind a gyilkosságot, mind az egy évvel korábbi nemi erőszakot. Bíróság elé állították, elítélték, és e könyv írásakor már a georgiai siralomházban tartózkodott.

Amikor a bűnügyi személyiségrajz és tetthelyelemzés összetevőit oktatjuk az FBI-akadémián tanuló nyomozóknak és más bűnüldözési szakembereknek, megpróbáljuk átláttatni velük a bűncselekmény egészét. Roy Hazelwood kollégám, aki 1993-as nyugalomba vonulásáig éveken át vezette a személyiségelemzési alaptanfolyamot, három, jól elhatárolt kérdésre és szakaszra bontotta fel az elemzést:

Mi történt? Idetartozik mindaz, ami viselkedéstani szempontból számottevő lehet a bűncselekményben.

Miért került rá sor épp az adott módon? Például miért csonkították meg a holttestet? Miért nem tulajdonították el az értéktárgyakat? Miért nem volt erőszakos behatolás? Mi az oka az egyes, viselkedési szempontból fontos mozzanatoknak?

Végül eljutunk a harmadik kérdéshez:

Ki követhette el a bűncselekményt a mondott okokból?

Íme, a feladat, amelyet magunk elé tűzünk!

2. FEJEZET

ANYJA NEVE: HOLMES

Édesanyám leánykori neve Holmes, és a szüleim majdnem ezt választották második keresztnevemül a hétköznapibb Edward helyett.

Ahogy visszagondolok, első éveimben más nemigen jelezte, hogy egyszer majd gyilkos elmékre vadászó bűnügyi személyiségelemző válik belőlem.

New Yorkban, azon belül Brooklynban, Queenshez közel születtem. Édesapám, Jack a Brooklyn Eagle nyomdászaként kereste a kenyerét. Amikor nyolcéves lettem, a terjedő bűnözés miatti aggodalmában Long Islandre, Hempsteadbe költöztetett bennünket, ahol a Long Island-i nyomdászszakszervezet elnökévé választották. Egyetlen nővérem, Arlene négy évvel idősebb nálam, és kezdettől fogva ő volt a család büszkesége, mind tanulmányi, mind sporteredményeit tekintve.

A Ludlum Általános Iskolában nem jeleskedtem – általában jó erős közepesre álltam –, de udvarias és alkalmazkodó természetem miatt ennek ellenére is kedveltek a tanárok. Leginkább az állatok érdekeltek, tartottam kutyát, macskát, nyulat, aranyhörcsögöt és kígyókat is, amit anyám azért tűrt el, mert azt mondtam, állatorvosnak készülök. Mivel ez a foglalatosság tisztes életpályát ígért, a mama is bátorított.

Az iskolában egyedül a fogalmazás iránt árultam el érzéket, s ez talán valamiképp hozzájárult ahhoz, hogy bűnügyi nyomozóvá lettem. A detektíveknek és tetthelyelemzőknek egy halom egymástól elütő, látszólag összeegyeztethetetlen nyomot kell egybehangzó elbeszéléssé ötvözniük, amihez fontos a mesemondó tehetség, kivált emberölési ügyeknél, ahol az áldozat nem tudja előadni a saját történetét.

Mi tagadás, gyakran arra használtam ezt az adottságomat, hogy kibújjak az igazi munkavégzés alól. Túl lusta voltam ahhoz, hogy a szóbeli élménybeszámolóhoz elolvassak egy regényt. Így aztán, amikor rám került a sor – ma sem értem, hogy volt hozzá merszem –, kitaláltam egy könyvcímet, kreáltam hozzá szerzőt, és belefogtam a mesébe a tábortűz körül üldögélő kirándulókról.

Menet közben találtam ki a cselekményt, és egyre az járt a fejemben, vajon meddig nyújthatom. A medve nesztelenül becserkészi a tűz mellett melegedőket, már épp lecsapni készül, és akkor elveszítem a fonalat. Dadogni kezdek, és nem marad más választásom, mint bevallani a tanárnak, hogy az ujjamból szoptam az egész történetet. Nyilván a rossz lelkiismeret munkált bennem, bizonyítván, hogy nem vagyok teljesen bűnöző személyiség. Szóval ott állok, várom, hogy lerántsák rólam a leplet, mert úgyis le fogok bukni, megszégyenülök az osztálytársaim előtt, már hallani is véltem, mit mond majd anyám, amikor megtudja.

A tanár meg a srácok azonban, legnagyobb meglepetésemre és elképedésemre, beveszik a mesémet! Sőt, amikor elmondom nekik, hogy mindez csak koholmány, kórusban kérnek: „Fejezd be! Mondd el, mi történt azután!” Úgy is tettem, és jelest kaptam. Sokáig a saját gyerekeimnek is hallgattam erről, mert nem akartam, hogy azt higgyék, a bűnözés kifizetődő dolog, de azt megtanultam, hogy ha el tudom fogadtatni másokkal az ötleteimet, és lekötöm az érdeklődésüket, akkor sok esetben tovább is hajlandók követni. Ez aztán megszámlálhatatlan alkalommal a segítségemre volt, amikor köztisztviselőként saját fölötteseimet vagy a helyi rendőrséget kellett meggyőznöm szolgálataim hasznosságáról. Be kell ismernem azonban, hogy bizonyos mértékig ugyanezt a képességet használják fel a szélhámosok és a gyilkos gonosztevők is.

Ami a kitalált táborozókat illeti, végül mindannyian megmenekültek, ami korántsem volt kezdettől nyilvánvaló, minthogy az állatokat imádtam igazán. Az állatorvosi pályára készülve, a Cornell Egyetem állatorvosi intézete által finanszírozott mezőgazdasági gyakornok program keretében három nyarat töltöttem New York állambeli tejgazdaságokban. Ez a program nagyszerű lehetőséget kínált a nagyvárosi srácoknak, hogy természetközelbe kerüljenek, s ezért a kiváltságért cserébe heti tizenöt dollárért hetven-nyolcvan órát dolgoztam, miközben az iskolatársaim odahaza a hasukat süttették a Jones Beach fövenyén. Ha hátralévő életemben soha többé egyetlen tehenet sem fejek meg, nem fog hiányérzet gyötörni.

A sok fizikai munka viszont jó formában tartott a sporthoz, ami másik szenvedélyemmé vált. A hempsteadi középiskolában a baseballcsapat adogatójaként, a futballcsapatban pedig védőjátékosként tevékenykedtem. Ahogy most visszagondolok, valószínűleg ekkor mutatkozott meg először igazán a személyiségrajz iránti érdeklődésem.

A dobókörben állva elég hamar felderengett az agyamban, hogy az erős és pontos dobás még csak fél győzelem. Elég kemény egyeneseket és egész jó csavart labdákat dobtam, de ilyen vagy ezzel egyenértékű teljesítményt jó néhány középiskolás adogató produkált. A siker titka az ütőjátékos kicselezése volt, és felismertem, hogy ebben nagy szerepet játszik a magabiztos fellépés, illetve az ütőmezőn várakozó ellenfél minél tökéletesebb elbizonytalanítása. Évekkel később feltűnően hasonló helyzetbe kerültem, amikor hozzáláttam kihallgatási módszereim kialakításához.

A középiskolában már száznyolcvanöt centisre nőttem, amit ki is használtam. Tehetségünket tekintve átlagos csapat voltunk az elég jó mezőnyben, és láttam, hogy a dobón áll, sikerül-e az élre törnünk. Középiskolás létemre eléggé tudtam fegyelmezni magamat, de nem akartam, hogy az ellenfél is észrevegye ezt. Forrófejűnek, kiszámíthatatlannak akartam mutatkozni, hogy az ütők ne sokáig bírják velem szemben. Hadd higgyék, hogy ha kitartanak, ez a tőlük húszméternyire acsarkodó vadember még képes nekik rontani.

A hempsteadi futballcsapatban a magam nyolcvanöt kilójával hátvédkedtem. Itt is felismertem, hogy a lélektani hadviselés révén előnyhöz juthatunk. A nálamnál termetesebb fickókon is kifoghatok, ha morgok, fújtatok, általában véve úgy viselkedem, mint egy eszelős. Hamar elértem, hogy a többi hátvédünk is utánozza a magatartásomat. Később, amikor rendszeresen részt vettem gyilkossági ügyek tárgyalásán, ahol a védelem a beszámíthatatlanságra alapozott, már saját tapasztalatból tudtam: pusztán azért, mert valaki úgy viselkedik, mint egy mániákus, még nem kizárt, hogy nincs tisztában azzal, mit csinál.

1962-ben a legjobb Long Island-i középiskolai futballcsapatnak járó trófeáért, a Thorpe-díjért játszottunk a Wantaghi Középiskola ellen. A wantaghiak fejenként tizenöt kilóval nyomtak többet, és minden esélyünk megvolt rá, hogy telt ház előtt lemossanak bennünket a pályáról. Ezért a mérkőzés előtt bemelegítő gyakorlatot mutattunk be – azzal a kizárólagos céllal, hogy megingassuk, elbátortalanítsuk ellenfeleinket. Kétsoros vonalba rendeződtünk, ki-ki birokra kelt a párjával, és kíméletlenül letiporta. A küzdelmet megfelelő nyögések, morgások és fájdalmas üvöltések kísérték. A wantaghiak arcán láttuk, hogy elértük a kívánt hatást. Minden bizonnyal azt gondolták, ha ezek a krapekok ezt művelik egymással, ki tudja, mit csinálnak majd velük.

Valójában az egész műsort gondos koreográfia alapján adtuk elő. Birkózódobásokat gyakoroltunk be, hogy nagyot nyekkenve, de sérülés nélkül érjünk földet. Amikor aztán a tényleges játékra került sor, megőriztük az őrültség látszatát, hogy úgy hasson, mintha aznap délután szabadultunk volna a tébolydából, és a meccs végeztével újra oda vonulnánk be. A küzdelem végig szoros volt, de mire lefújták a második félidőt, 14:13-ra nyertünk, és megkaparintottuk az 1962-es Thorpe-díjat.

Tizennyolc éves koromban töltöttem be először „jogalkalmazói” funkciót, és tulajdonképpen ekkor szereztem első „igazi” tapasztalatomat a személyiségelemzésben, amikor a Gaslight East nevezetű hempsteadi bár kidobóembereként helyezkedtem el. Annyira eredményesen működtem, hogy később ugyanezzel a munkával bíztak meg a Long Beach-i szörfklubban. Mindkét helyen alapvetően két feladatot kellett ellátnom. Kint kellett tartanom mindazokat, akik törvény szerint nem fogyaszthattak szeszes italt – vagyis a nálam fiatalabbakat –, továbbá véget kellett vetnem azoknak a bunyóknak, amelyek elkerülhetetlenül kitörnek olyan helyeken, ahol alkoholt mérnek.

Az ajtóban álltam, elkértem a személyi igazolványt mindazoktól, akiknek a nagykorúsága kétséges volt, majd megkérdeztem az illetőktől a születési idejüket, hogy egyeztessem az igazolványban feltüntetett adattal. Ez meglehetősen szokványos eljárás, ennélfogva mindenki erre számít, és felkészül rá. Vajmi ritkán fordul elő, hogy egy srác, aki nem restell hamis igazolvánnyal próbálkozni, elővigyázatlanul még az ott olvasható születési dátumot sem jegyzi meg. Ha kérdezés közben egyenesen az illető szemébe néztem, az jól bevált egyeseknél, különösen a lányoknál, akik ebben az életkorban fejlettebb társadalmi tudattal rendelkeznek. De aki nagyon be akar jutni, az a legtöbb faggatást átvészeli, ha a pár pillanatig tartó szerepjátszásra koncentrál.

Én viszont a következő módszert alkalmaztam: mialatt feltettem a kérdést, diszkréten a három-négy sorral hátrébb várakozókat mustrálgattam – figyeltem, ahogy felkészülnek a kérdezősködésre, kilestem testbeszédüket, észrevettem, hogy idegesek vagy bizonytalanok-e.

A verekedések elfojtása komolyabb kihívást jelentett, és itt visszanyúltam sporttapasztalataimhoz. Aki ránézésre nem látszik túl kiszámíthatónak, és egy kicsit is lökötten viselkedik, azzal néha még a nagyfiúk is óvakodnak összeakaszkodni. Ha azt gondolják, eléggé meg van húzatva ahhoz, hogy ne törődjön a saját testi épségével, mindjárt sokkal veszedelmesebb ellenfélnek tartják. Csaknem húsz évvel később például, amikor átfogó sorozatgyilkos-vizsgálatunkhoz börtöninterjúkat készítettünk, megtudtuk, hogy a tipikus merénylő személyiség bizonyos meghatározó szempontból sokkal veszélyesebb, mint a tipikus sorozatgyilkos. Az utóbbival ellentétben ugyanis, aki csak olyan áldozatot választ, akivel várhatóan el tud bánni, majd hosszasan ügyeskedik, nehogy elfogják, a merénylő megszállottan csak a „küldetésével” foglalkozik, és általában meghalni is kész érte.

Ha egy bizonyos véleményt akarunk kialakíttatni magunkról – azt, hogy irracionálisan gondolkodunk, őrültségünkben könnyen valami kiszámíthatatlan dologra ragadtatjuk magunkat –, akkor még egy szempontra ügyelnünk kell. Egész idő alatt meg kell őriznünk felvett személyiségünket, nem pedig csak akkor, amikor úgy érezzük, hogy figyelnek. Amikor Illinois államban, a marioni szövetségi börtönben Gary Trapnell-lel beszélgettem, ez a visszaeső fegyveres rabló és repülőgép-eltérítő azt állította, bármely börtönpszichiáterrel játszva elhiteti, hogy az általam tetszés szerint kiválasztott elmebetegségben szenved. Mint mondta, az a dolog nyitja, hogy állandóan aszerint kell viselkednie, még egyedül, a zárkában is. Így amikor megvizsgálják, nem kell a fejét törnie, ami kész lebukás lenne. Úgy látszik, jóval azelőtt, hogy e „szakértő” tanácsokat hasznosíthattam volna, ösztönszerűen megpróbáltam bűnöző módra gondolkozni.

Amikor puszta fellépésemmel nem sikerült elriasztanom a bár vendégeit a verekedéstől, megpróbáltam műkedvelő személyiségelemzési módszereimhez folyamodva leállítani a dolgot, mielőtt elfajulna. Azt tapasztaltam, hogy némi gyakorlattal, a viselkedés és testbeszéd megfigyelése révén felismerhetem a kapcsolatot ezek, valamint a verekedés kitöréséhez vezető megnyilatkozások között, így megelőzhetem a bajt, ha valamelyik egyén készülődik valamire. Ilyenkor – vagy akár kétes esetekben is – mindig én ütöttem elsőnek, kihasználtam a meglepetés erejét, és igyekeztem kitenni a lehetséges bajkeverő szűrét, mielőtt rájött volna, mi is történik vele. Váltig állítom, hogy a legtöbb kéjgyilkos és sorozatos nemi erőszaktevő csak idővel jön bele mások irányításába, korlátozásába, kényszerítésébe – tehát ugyanazokat a készségeket szerzi meg, amelyeket én más összefüggésben igyekeztem kifejleszteni. De legalább tanultam.

Érettségi után még mindig az állatorvosi pálya vonzott, de az osztályzataim alapján nem gondolhattam a Cornellre. Jobb híján be kellett érnem a Montanai Állami Egyetem hasonló szakával. Így hát 1963-ban a brooklyni és Long Island-i srác nekivágott a messzi vadnyugatnak.

Két világ ütközött össze, amikor betoppantam Bozemanbe, ebbe az álmos kisvárosba.

„Üdv Montanából – írtam haza egyik első levelemben –, ahol a férfiak férfiasak, a birkák pedig idegesek.” Ahogy Montana számomra megtestesíteni látszott a westernek és a pionírélet minden közhelyét és sztereotípiáját, én magam az odavalósiak szemében a keleti partiak jellegzetes képviselőjeként tűntem fel. Csatlakoztam a Szigma Phi Epszilon diákszövetség ottani tagozatához, amely szinte kizárólag helybeli fiúkat tömörített, úgyhogy rettentően kiríttam. Rákaptam a fekete kalapra, fekete öltözékre, fekete bokacsizmára és pakombartra, egészen úgy festettem, mint a West Side Story szereplői, vagyis nagyjából úgy, ahogy akkoriban a magamfajta New York-iakat elképzelték.

Hát én alaposan rá is játszottam. A társasági összejöveteleken a helybeliek westernszerelésben ropták a countryzenére, én viszont a megelőző esztendőkben vallásos tisztelettel bámultam Chubby Checkert a tévében, és a twist minden létező változatát ismertem. Mivel a nővérem, Arlene négy évvel idősebb volt nálam, már rég befogott gyakorló táncpartnernek, így rövidesen az egész diákközösség tánctanárává nőttem ki magamat. Úgy éreztem magam, mint egy hittérítő, aki valami távoli tájra vetődött, ahol addig nem is láttak fehér embert.

Sohasem villogtam tanulmányi előmenetelemmel, de most az osztályzataim mélyrepülésbe kezdtek, mivel mindenre koncentráltam, csak a tanulásra nem. New Yorkban már kidobóemberként is dolgoztam, Montanában azonban alkoholfogyasztás szempontjából huszonegy év volt a nagykorúság határa, ami hideg zuhanyként ért. Sajnos úgy döntöttem, nem zavartatom magam.

Első összeütközésemre a törvénnyel akkor került sor, amikor egy diákszövetségbeli társammal felszedtünk két klassz csajt a leányanyaotthonból. Elég érettek voltak a korukhoz képest. Megálltunk egy bárnál, és bementem hat doboz sörért.

– Mutasd a személyidet! – mondja a csapos. Erre megmutatom neki a hadkiegészítő parancsnokság gondosan elkészített hamis igazolványát. Kidobóemberi munkám során megismertem a hamis személyazonosság buktatóit, úgyhogy vigyázok.

A fickó szemügyre veszi az igazolványt.

– Brooklyn, mi? Ti, keleti parti srácok, nagy francok vagytok, ugyi?

Igyekszem magabiztosan heherészni, de mostanra mindenki odafordult, úgyhogy tudom, tanúk is vannak. Visszaballagok a parkolóba, elhajtunk, isszuk a sört, és az egyik lány tudtomon kívül kibiggyeszti az üres dobozokat a csomagtartóra.

Egyszer csak rendőrszirénát hallok. Egy zsaru megállít bennünket.

– Szálljanak ki!

Engedelmeskedünk. Megmotoz bennünket, és bár már tudom, hogy ehhez nincs joga, inkább nem szájaskodom. Ahogy lehajol, kivillan a szolgálati fegyvere meg a suhija, egy őrült pillanatra átvillan az agyamon, hogy elkapom a botját, fejbe kólintom, elmarom a pisztolyt, és elhúzunk. A jövőm szempontjából szerencse, hogy nem teszem. Tudván azonban, hogy mindjárt én következem, kiemelem a tárcámból a hamis igazolványt, és az alsónadrágomba dugom.

A járőr mind a négyünket bevisz az őrsre, elválaszt egymástól, én meg kegyetlenül izzadok, mert tudom, mit szoktak csinálni, és attól félek, a másik srác rám veri a balhét.

– Na, fiacskám – kezdi az egyik rendőr –, mesélj szépen! Ha a csapos nem kérte a személyidet, amikor eladta neked a sört, visszamegyünk. Már korábban is volt vele bajunk.

– Ahonnét én jövök – felelem –, ott nem szokás beköpni másokat. Ez nálunk nem divat.

Adom a bankot, de közben arra gondolok, hogy természetesen kérték a személyimet, és én hamis igazolványt mutattam fel! A papír közben szépen csúszik lefelé az alsómban, már a férfiasságomat böködi. Nem tudom, nem fognak-e levetkőztetni vagy mi, elvégre ez itt a világ vége, és a jó ég tudja, mit művelnek az emberrel. Gyorsan felmérem a helyzetet, és rosszullétet tettetek. Azt mondom, felfordult a gyomrom, és ki kell mennem.

Kísérő nélkül kiengednek, de túl sok filmet láttam, úgyhogy amikor a mosdóban a tükörbe nézek, attól félek, a túloldalról figyelnek. A helyiség oldalfalához húzódom, benyúlok a nadrágomba, kihúzom az igazolványt, aztán a mosdóhoz lépek, úgy teszek, mintha okádnék, hátha tényleg figyelnek. Aztán bemegyek az egyik fülkébe, és lehúzom a hamis okmányt a klotyón, majd jóval magabiztosabban visszasétálok. Megúsztam negyven dollár pénzbüntetéssel és próbaidővel.

Második találkozásom a bozemani rendőrséggel másodéven következett be, és súlyosabban végződött.

Rodeóra indultunk két másik keleti parti sráccal meg egy montanaival. Nyomjuk a gázt egy 62-es Studebakerben, ott a sör a kocsiban, szóval már megint a múltkori. Szakad a hó cefetül. Egy bostoni hapsi vezet, én az anyósülésen, a helybeli fiú kettőnk között. Elég az hozzá, hogy a bostoni nem áll meg egy stoptáblánál, mire – na, mi történik? – nyomban ott terem egy zsaru. Úgy látszik, ez fémjelzi montanai életemet. És még azt mondják, sosincsenek ott a zsaruk, amikor kellene – hát ez Bozemanben 1965-ben biztosan nem érvényes.

Erre ez a diákszövetségi idióta nem áll meg! Ilyen nincs! Üldözteti magát a rendőrjárőrrel.

Valahányszor befordulunk, és egy másodpercre kikerülünk a zsaru látóteréből, sörösdobozokat hajigálok ki a kocsiból. Robogunk tovább, egy lakónegyedhez érünk, áthuppanunk a fekvőrendőrökön: bumm, bumm, bumm. Útelzárás; a zsaru rádión előreszólt. Megkerüljük a korlátot, átgázolunk egy előkert gyepén. Közben egyfolytában üvöltök:

– Állítsd meg ezt az istenverte kocsit! Kiszállok!

De az idiótája csak megy tovább. A kocsi ki-kifarol a síkos úton, még mindig havazik, mint a rosseb, aztán közvetlenül a hátunk mögött felvijjognak a szirénák.

Kereszteződéshez érünk. A bostoni felrántja a kéziféket, az autó megpördül, az ajtók kivágódnak, kirepülök a kocsiból. Az ajtóba kapaszkodom, nadrágféken csúszom a havon, egyszerre ordítást hallok:

– Futás!

Úgyhogy szétszaladunk a négy égtáj felé. Én egy fasorban kötök ki, ahol meglátok egy üres furgont, amelyikben elbújok. Futás közben leléptettem a fekete kalapomat, és fekete-arany fregolidzsekit viselek, úgyhogy az aranyszínű oldalával kifelé fordítom, hogy valamelyest álcázzam magam. Viszont izzadok, és bepárásítottam az ablakokat. A francba, ki fognak szúrni! Attól is félek, hogy a kocsi tulajdonosa bármelyik percben visszajöhet, és errefelé biztos stukkerral járnak. Egy kis darabon letörlöm az üveget, hogy kilássak, és elég nagy mozgást látok az otthagyott kocsi körül: rendőrautók, nyomozókutyák meg minden. Már jönnek is a fasor felé, az elemlámpáik a furgon oldalát pásztázzák, mindjárt telecsinálom a gatyámat! De nem. Ez nem igaz! Simán továbbhajtanak, és otthagynak engem!

Visszalopózom az iskolába, ahol már mindenki hallott a dologról, megtudom, hogy a két másik keleti parti srác ugyanúgy meglógott, mint én, de a montanait elcsípték, és mindenkit beköpött. Összeszednek bennünket. Amikor begyűjtenek, rögtön vállalom a kisebbik turpisságot, de arra hivatkozom, hogy nem én vezettem, halálra rémültem, és próbáltam megállítani a sofőrt. A bostoni srác közben egy börtöncellában kuksol, fapriccs, kenyér és víz meg a szokásos, az én piszok szerencsém meg továbbra is tart, megúszom próbaidővel és újabb negyven dollár pénzbüntetéssel alkoholbirtoklásért.

Viszont értesítik az iskolát meg a szüleinket, mindenki oltárira bepöccen, és a tanulás se megy valami jól. Tiszta elégséges az átlagom, beszédtanból megvágtak, mert egész félévben hiányoztam – ez már az abszolút mélypont, hiszen mindig a beszédkészség volt a legerősebb ütőkártyám –, és gőzöm sincs, hogy húzhatnám ki magam a slamasztikából. Világossá vált, hogy a másodévvel együtt vadnyugati kalandom is befejeződött.

Ha úgy látszik, hogy az ebből az időből származó emlékeim bővelkednek balsikerekben és baklövésekben, hát magam is ilyennek láttam a dolgokat akkoriban. Hazatértem a főiskoláról csalódott szüleimhez. Különösen anyámat dúlta fel a tudat, hogy most már végképp nem leszek állatorvos. A sporthoz fordultam, mint mindig, amikor nem tudtam mit kezdeni magammal, és 1965 nyarára úszómesteri állást vállaltam. Amikor a vakáció véget ért, és nem mentem vissza a suliba, a patchogue-i Holiday Inn Szálló egészségklubjának vezetőjeként helyezkedtem el.

Nem sokkal ezután ismerkedtem meg Sandyvel, aki bárpincérként dolgozott a hotelban. Gyönyörű fiatalasszony volt, egy kisfiú anyukája, és egy csapásra belehabarodtam. Szédületesen festett a kurta formaruhában. Még mindig remek formában voltam a sok edzéstől, és szemlátomást én is tetszettem neki. A szüleimnél laktam, folyton hívogatott. Apám meg mindig azt kérdezte:

– Ki a nyavalya telefonálgat neked éjjel-nappal? Az a kölyök mindig bőg a háttérben.

Ilyen felállás mellett nem sokat tehettem, de Sandytől megtudtam, hogy a szálloda dolgozói egészen olcsón kivehetik az üresen maradt szobákat. Egyik nap felesben ki is vettünk egyet.

Másnap reggel csöng a telefon. Sandy fölveszi, és hallom, hogy kiabál:

– Ne! Ne! Nem akarok beszélni vele!

Kinyitom a szememet.

– Ki az?

– A porta. Azt mondják, itt a férjem, és már fölfelé tart.

Erre tüstént fölébredek.

– A férjed? Mi az, hogy a férjed? Egy szóval sem mondtad, hogy még mindig férjnél vagy!

Igaz, hogy az ellenkezőjét sem mondta, aztán elmagyarázta, hogy külön élnek.

Kösz szépen, gondolom, ahogy hallom, hogy az a dühöngő őrült már a folyosón trappol.

Bedörömböl az ajtón.

– Sandy! Tudom, hogy itt vagy! Sandy!

A szoba ablaka a folyosóra nyílik, a férfi próbálja kirángatni a keretből, tördeli az üveglapokat. Közben nézem, hol ugorhatnék ki – csak az első emeleten vagyunk –, de nincs ablak, amelyen át elmenekülhetnék.

– Ez a pasi hord magával pisztolyt vagy valamit? – kérdezem.

– Néha kést.

– A rohadt életbe! Ez pompás! El kell tűnnöm innen. Nyisd ki az ajtót!

Ökölvívóállásba helyezkedem. Az asszony kinyitja az ajtót. A férje berohan, egyenesen felém. Aztán meglátja a körvonalaimat a félhomályban, és elég drabálisnak vélhet, mert meggondolja magát, és lefékez.

De azért tovább ordít:

– Te szemét strici! Hordd el magad!

Úgy érzem, ma már eleget játszottam a machót, pedig még meglehetősen korán van, úgyhogy egészen udvariasan válaszolok.

– Máris, uram. Épp arra készültem.

Fortuna ismét megsegített, újabb kutyaszorítóból kerültem ki ép bőrrel, de szembe kellett néznem az igazsággal, hogy az egész életem egy kalap szamócát sem ér. Mit tesz isten, épp ekkor törtem el apám Saabjának első tengelyét, amikor Bill Turner barátom MGA-jével versenyeztem.

Egyik szombat reggel anyám a hadkiegészítő parancsnokság levelével jött be a szobámba. Látni kívántak. Háromszázadmagammal megjelentem az orvosi vizsgálaton Manhattanben, a Whitehall téren. Amikor térdhajlítást végeztettek velem, csak úgy ropogott az ízületem, mert a futball miatt porcleválásom volt, mint Joe Namathnek, de neki jobb ügyvédje lehetett. Egy darabig várakoztattak a döntéssel, de végül tájékoztattak, hogy Sam bátyónak szüksége van rám. Nem próbáltam szerencsét a seregnél, inkább gyorsan jelentkeztem a légierőhöz – noha alá kellett írnom négy évet –, abból a megfontolásból, hogy ott jobbak a továbbtanulási lehetőségek. Talán épp ez hiányzott, mert az holtbiztos, hogy a New York-i meg a montanai továbbtanulási lehetőségekkel nem sokra mentem.

Még egy okom volt, hogy a légierőt válasszam. 1966-ot írtunk, és a vietnami háború kezdett kiteljesedni. Nem nagyon izgatott a politika, Kennedy és a Demokrata Párt hívének is csupán apám miatt tekintettem magamat, aki a Long Island-i nyomdászszakszervezetet vezette. De az egyáltalán nem vonzott, hogy olyan ügyért lövessem szét a seggemet, amelyet elég homályosan értek. Emlékeztem, hogy egy repülőgép-szerelő egyszer azt mondta, a légierő az egyetlen fegyveres testület, amelynél a tisztek – a pilóták – mennek harcolni, a sorállományúak meg hátramaradnak, hogy ellássák őket. Mivel nem szándékoztam felcsapni pilótának, ez az elrendezés okénak látszott.

Alapkiképzésre a texasi Amarillóba vezényeltek. Az ötvenfős repülőraj (a légierőnél a kiképzési egységet is így nevezik) fele-fele arányban magamfajta New York-iakból és lousianai déliekből tevődött össze. A kiképző őrmesterünk folyton az északiakat macerálta, és legtöbbször úgy éreztem, joggal. A magam részéről inkább a déliekhez húztam, akiket sokkal rendesebbeknek, nem olyan utálatosaknak találtam, mint a saját földijeimet.

Az alapkiképzés sok fiatalember számára megerőltető élmény. Miután az edzőim eleget fegyelmeztek, az utóbbi években pedig eléggé elkanászodtam, leginkább tréfára vettem az őrmester dumáját. Átláttam a fontoskodásán, hamar kiismertem a dilijeit, fizikailag meg eleve jó kondícióban voltam, úgyhogy az alapkiképzés meg sem kottyant nekem. Hamar kitüntettem magam, mint kiváló M16-os lövész, ami valószínűleg a középiskolás adogatóként kifejlesztett célzókészségem oldalhajtása volt, mert egyébként addig csak annyira kerültem kapcsolatba a lövészettel, hogy kiskamaszkoromban légpuskával lődöztem az utcai lámpákra.

Az alapkiképzés során tovább öregbítettem nehézfiú-híremet. Súlyemeléstől felpumpált izomzatommal és tarra borotvált koponyámmal mint „az orosz medve” váltam ismertté. Egy fickó egy másik rajban hasonló hírnévnek örvendett, s valakinek az a ragyogó ötlete támadt, hogy jót tenne a bázis hangulatának, ha megvívnánk egymással.

A mérkőzés eseményszámba ment a támaszponton. Az erőviszonyok kiegyenlítettek voltak, s egyikünk sem akart meghátrálni. A végén laposra vertük egymást, nekem harmadszor is betört az orrom (miután a középiskolás focimeccseken már kétszer beverték).

Mindenesetre az ötvenfős rajból a harmadik legjobb eredménnyel végeztem. Az alapkiképzés után különféle vizsgákat kellett letennem, és közölték velem, hogy megfeleltem a rádiólehallgató iskola követelményeinek. Csakhogy ott már betelt a létszám, és nem óhajtottam kivárni a következő tanfolyamot, ezért irodistát csináltak belőlem – jóllehet gépelni sem tudtam. Épp megüresedett egy hely a Cannon légi támaszpont személyzeti osztályán, körülbelül százötven kilométerre az új-mexikói Clovistól.

Így hát egy irodában kötöttem ki, naphosszat DD214-eseket – azaz leszerelőleveleket – pötyögtem két ujjal, viaskodtam az idióta őrmesteremmel, és egyre arra gondoltam, hogy el kell pályáznom onnét.

Ekkor mosolygott rám ismét a szerencse. A személyzeti melletti ajtón a „Szakszolgálat” felirat díszelgett. Erről a kifejezésről sokaknak a különleges alakulatok jutnak az eszébe, példának okáért a zöldsapkások. De nem, kérem, ez itt a sportra vonatkozott. Az én hátteremmel úgy tetszett, ez a legalkalmasabb módja annak, hogy a szükség óráján hazámat szolgáljam.

Azonnal szaglászni kezdtem, füleltem az ajtónál, és hallom ám, hogy az egyik fickó azt mondja odabent:

– Ennek az egész programnak lőttek. Hiába, nincs megfelelő pasink.

Na, gondoltam, ez az! Fogtam magam, és bekopogtattam.

– Jó napot, John Douglas vagyok, szeretnék bemutatkozni.

Miközben magyaráztam az előéletemet, figyeltem, mit szólnak, és próbáltam kitalálni, miféle tagra kíváncsiak. (Azaz személyiségrajzot készítettem!) Tudtam, hogy bejön az ötlet, mert úgy nézegettek egymásra, mintha azt mondanák: „Ez csoda! Pont ilyet kerestünk!” Nyomban el is vezényeltek a személyzetiről, attól a naptól fogva egyáltalán nem kellett egyenruhát viselnem, fölemelték az illetményemet, mivel sorkatona létemre az egész sportprogramot irányítottam. Beneveztek a felnőttoktatásba is, 75%-ig államköltségen járhattam esti iskolára – amit ki is használtam, mégpedig a negyven kilométernyire található Portalesben, a Kelet-új-mexikói Egyetemen. A főiskolai elégséges átlagommal szemben itt színjelest kellett nyújtanom, hogy meg ne vonják a támogatást. De most először úgy éreztem, érdekel valami.

Annyira sikeresen képviseltem a légierőt olyan, arrafelé hagyományosan kőkemény sportokban, mint a tenisz, tollaslabda és európai futball, hogy végül kineveztek a támaszpont golfpályájának és -szertárának élére, noha életemben nem volt ütő a kezemben. De tény, hogy márkás golfpulóveremben remekül mutattam a háziversenyek szervezőjeként.

Egyik nap a légibázis parancsnoka érdeklődött, milyen sajtolású labdát használjon egy bizonyos versenyre. Fogalmam sem volt, miről beszél, és akárcsak majd tíz évvel korábban, a kilencedik osztályos olvasmányélmény-beszámolónál, rögtönöztem.

– Hogy a nyavalyába került maga ide? – tudakolta a parancsnok. Azonnal átirányítottak a golfpályáról a női szaniterhez. Ez izgalmasan hangzott, míg ki nem derült, hogy a csempés helyiségek és a tiszti klub uszodájának felügyeletéről van szó. Eltűnődtem azon, hogy ezek a tisztek Vietnam fölött röpködnek, szétlövetik az agyukat, én meg napozószéket és törülközőt hozok a kacér kedvű feleségüknek, úszni tanítom a kölykeiket, cserébe több zsoldot kapok, és még a továbbtanulásomat is fizetik.

Feladatköröm másik része mintha visszaidézte volna kidobóemberi múltamat. A medence tőszomszédságában működött a tiszti ivó, amely gyakran tömve volt a harcászati légiparancsnokságnál kiképzésen részt vevő fiatal pilótákkal. Nemegyszer kellett az italtól bezsongott pilótákat leszednem egymásról vagy saját magamról.

Körülbelül két évvel azután, hogy berukkoltam a légierőhöz, épp államvizsgára készültem, amikor tudomást szereztem egy fogyatékos gyermekeket támogató helybeli egyesületről, amely munkatársat keresett szabadidős programjaihoz. Jelentkeztem. Hetente egyszer civilek társaságában tíz-tizenöt gyereket tanítgattam görkorcsolyázni, minigolfozni, tekézni vagy más olyan sporttevékenységre, amely megfelelt egyéni adottságaiknak és képességeiknek.

A srácok legtöbbje súlyosan fogyatékos volt: világtalan, Down-kóros vagy súlyos mozgáskorlátozott. Megerőltető munka volt például kétfelől egy-egy kicsit átkarolva körbe-körbekorcsolyázni a pályán, de én nagyon szerettem csinálni. Az igazat megvallva, kevés dolgot élveztem ennyire életemben.

Amikor hetente egyszer az iskola elé kanyarodtam, a srácok mind a kocsihoz sereglettek, és ahogy kiszálltam, sorra megöleltek. A foglalkozások végén mindig szomorúan búcsúztunk egymástól. Úgy éreztem, annyit nyerek ebből a kapcsolatból, annyi szeretettel és ragaszkodással vesznek körül egy olyan időszakban, amikor máshonnét nemigen kaphattam ilyesmit, hogy elkezdtem esténként is eljárni hozzájuk. Mesét olvastam nekik.

Ezek a gyerekek egészen elütöttek azoktól az úgynevezett normálisaktól, akikkel a támaszponton találkoztam, és akik hozzászoktak, hogy körülöttük forog a világ, mert a szüleiktől mindent megkapnak, amit csak akarnak. Az én „abnormális” gyerekeim végtelenül hálásan fogadtak minden törődést, és fogyatékosságuk ellenére mindig barátságosan viselkedtek, szomjaztak a kalandra.

Nem sejtettem, hogy miközben velük foglalkozom, mindvégig ellenőrzés alatt állok. Talán nem vet jó fényt a megfigyelőképességemre, hogy egyszer sem vettem észre! Mindenesetre a Kelet-új-mexikói Egyetem pszichológusai kiértékelték „teljesítményemet”, és négyéves ösztöndíjat ajánlottak fel gyógypedagógiai szakképzésre.

Bár addig a munkahelyi pszichológiához vonzódtam, tetszett a lehetőség, hiszen imádtam a gyerekeket. Tulajdonképpen ezzel a képzettséggel tisztként a légierőnél maradhattam volna. Benyújtottam az egyetem ajánlatát a támaszpont civilek vezette személyzeti bizottságához, amely némi megfontolás után úgy határozott, a légierőnek nincs