Francis A. Schaeffer

Ismertetőjelük
a szeretet

– részlet –

Harmat – KIA
Budapest, 2023

Originally published in English as The Mark of The Christian by Francis A. Schaeffer.
© 1970 by L’Abri Fellowship

Translated and printed by permission of InterVarsity Press, P.O. Box 1400, Downers Grove, Il. 60515, USA. www.ivpress.com

Hungarian edition:
© Harmat Kiadói Alapítvány, 1993, 2016
All rights reserved. Minden jog fenntartva.

Első kiadás 1993
Második kiadás 2016, utánnyomás 2023

Fordította: Gellénné dr. Kálmánchey Márta

ISBN 978 963 288 368 7

Előszó a második kiadáshoz

Francis A. Schaeffer hatása lenyűgöző! Csupán két példa ennek alátámasztására:

Épp a tanácsterem felé igyekeztem arany középutas presbiteriánus gyülekezetemben. Néhányan elkötelezett evangelikálok voltunk. Mások valamiféle homályos liberális nézeteket vallottak, és a haladás híveinek tekintették magukat. Azonban a legtöbben nem tudták volna megmondani, mi a különbség a két oldal között, és nem is igazán érdekelte őket. A hangsúly lassan egészen eltolódott az élő bibliai hitről a helyi gyülekezetben vagy magában a hitben való hitre. Azon az estén a tanácsteremben összegyűlt a jelölőbizottság, hogy új lelkészt válasszanak. Legnagyobb meglepetésemre Schaeffer Ismertetőjelük a szeretet című könyvét olvasták, aminek én magam voltam a szerkesztője néhány évvel korábban, de nem emlékszem, hogy bárkinek is ajánlottam volna a gyülekezetből – ami persze az én hibám.

A bizottság vezetője evangéliumi hívő volt, a többség viszont csak „nagyjából” presbiteriánus. Az este eredményeként – és a Szentlélek munkája révén – egy áldott evangéliumi szemléletű lelkészt választottak. Néhány éven belül látványos fejlődésnek lehettünk tanúi az egész gyülekezet hitéletében és letisztult evangéliumi szemléletében is.

A második jelenet: 1970 tavaszán két kurzust is tartottam a Northern Illinois Egyetemen. A Kent állami egyetemen történt eset* után diáklázadások törtek ki Amerika-szerte az egyetemeken, így a miénken is. A lázadások utáni napon lehetetlennek tűnt, hogy Miltonról vagy Shakespeare-ről tartsak előadást. Inkább minden csoportban kb. 30 percet beszéltem arról, mit gondolok a lázadásokat kiváltó okokról, előadásomban Schaeffer nézeteit és sajátos nyelvezetét használva. Ezt követően teret engedtem a kérdéseknek és hozzászólásoknak. Az egyik hallgató, a helyi metodista diákkör tagja, megjegyezte: „Ha a többi oktató megtette volna azt, amit ma ön, akkor nem lázadtunk volna fel. – Aztán megkérdezte: – Hallott valaha Francis Schaefferről?” Vajon hogyan jutott el az egyetem metodista közösségéhez Schaeffer egyedülálló kulturális elemzése? Sosem tudtam meg.

Miért lett Schaeffer könyvének ekkora hatása? Nem kétséges, hogy részben azért, mert átlátta a kultúra- és eszmetörténet fordulópontjait. Jól ismerte az egyetemi életet, és friss előadásmódjával, amellyel kifejtette nézeteit, utat talált a hallgatókhoz. Odafigyelt rájuk, amikor kifejezték, mennyire szenvednek az értékek és célok hiányától. A diákok tehát értették őt, beszélt a nyelvükön. De ugyanolyan fontos volt az a mód is, ahogyan megközelítette az akadémiai kultúrát általában, mint ahogy azokat is, akik a hálójába ragadtak. Ragyogó pontossággal mutatta be a keresztények ismertetőjelét.

Egyik kollégám, Jim Hoover elmondása szerint egy ízben a Yale Egyetemen egy hallgató meglehetősen agresszíven tette fel kérdését Schaeffernek. Ám az ő válasza halk volt és igen találó. Ahogy az előadás véget ért, Schaeffer egyenesen hozzá sietett, hogy folytassák az eszmecserét négyszemközt. Előadói szolgálatának mindvégig ismertetőjele volt a szeretet, különösen azok felé, akik még nem hisznek, vagy akik küzdenek a Krisztusba vetett hitükkel. Néhány évvel később a fent említett hallgató a városmisszió egyik fő harcosa lett Bostonban.

Az Ismertetőjelük a szeretet első kiadásakor kitartóan küzdött Schaeffer azért, hogy könyvének üzenete minél többekhez eljusson. Az elmúlt harminchat év során volt is rá mindig érdeklődés.

Nagy öröm számomra, hogy az olvasók új nemzedékének figyelmébe ajánlhatom.

James W. Sire
az InterVarsity Press egykori szerkesztője

* 1970. május 4-én az ohiói Kent állami egyetemen a vietnami háború elleni diáktüntetésen a Nemzeti Gárda tagjai a tömegbe lőve négy fiatalt megöltek, kilencet pedig megsebesítettek.

Ismertetőjelük a szeretet

Az emberek az évszázadok folyamán sokféle jelképet használtak kereszténységük kimutatására. Jelvényt hordtak kabátjuk hajtókáján, láncot akasztottak a nyakukba, vagy éppen jellegzetes módon nyírták a hajukat.

Önmagában persze nincs semmi rossz a felsoroltak egyikében sem, ha valaki ezek viselésére érez késztetést. De van egy sokkal jobb jel – egy olyan ismertetőjel, amelyet nem csupán azért találtak ki, hogy bizonyos alkalmakon, meghatározott esetekben vagy korszakokban használják. Egy egyetemes jel, amelynek az egyház történelmében mindvégig fenn kell maradnia, egészen Jézus visszajöveteléig.

Mi ez a jel?

Szolgálata végéhez közeledve Jézus előre látja kereszthalálát, a nyitott sírt és a mennybemenetelt. Tudja, hogy nemsokára el kell mennie, és felkészíti tanítványait az elkövetkező eseményekre. Ekkor világít rá arra, hogy mi lesz a keresztények megkülönböztető jele:

Gyermekeim, még egy kevés ideig veletek vagyok: kerestek majd engem, és ahogyan megmondtam a zsidóknak, hogy ahova én megyek, oda ti nem jöhettek, most nektek is ezt mondom. Új parancsolatot adok nektek, hogy szeressétek egymást, ahogyan én szerettelek titeket, ti is úgy szeressétek egymást. Arról fogja megtudni mindenki, hogy az én tanítványaim vagytok, ha szeretitek egymást. (János 13,33–35)

Ez a szakasz felfedi azt a jegyet, amellyel Jézus megjelöli a keresztényeket, nemcsak egy bizonyos korban vagy egy bizonyos helyen, hanem minden helyen és minden időben, amíg vissza nem jön.

Figyeljük meg, hogy amit itt Jézus mond, az nem állítás vagy tény, hanem parancsolat, amely egy feltételt is tartalmaz: „Új parancsolatot adok nektek, hogy szeressétek egymást; ahogyan én szerettelek titeket, ti is úgy szeressétek egymást. Arról fogja megtudni mindenki, hogy az én tanítványaim vagytok, ha szeretitek egymást.” Egy ha van a kijelentésbe beleszőve. Ha engedelmesek lesztek, látni fogják rajtatok a jelet, amit Krisztus adott. Mivel ez egy parancsolat, meg is lehet szegni.

Tehát anélkül is lehet valaki keresztény, hogy fel tudná mutatni e jelet. De ha azt várjuk, hogy a nem keresztények felismerjék, hogy mi keresztények vagyunk, látniuk kell rajtunk.

Emberek és testvérek

A János 13-ban és az 1János 3-ban kapott parancsolat az, hogy szeressük keresztény embertársainkat, testvéreinket. De természetesen meg kell őriznünk az egyensúlyt, és nem feledkezhetünk meg Jézus tanításának másik oldaláról sem: szeressük embertársainkat, szeressünk minden embert úgy, mint felebarátunkat.

Minden ember Isten képmását hordozza. Nem azért értékes, mert a megváltás részese, hanem mert Isten teremtménye, és Isten képére teremtetett. A modern ember, aki ezt elvetette, elvesztette a kulcsot ahhoz, hogy megtudja, ki is ő valójában. Ezért nem találja sem önmaga, sem a többi ember valódi értékét. Leértékeli a másik embert, és manapság szembesülnünk kell ennek szörnyű eredményeivel: egy beteg kultúrával, melyben az emberek úgy bánnak egymással, mintha nem élőlények, hanem gépek volnának. A keresztények azonban ismerik az ember valódi értékét.

Minden ember a felebarátunk, és úgy kell szeretnünk, mint önmagunkat. A teremtésre alapozva tehetjük ezt, mert minden ember értékes, hiszen Isten képére teremtetett, még ha nem is fogadta el a megváltást. Tehát mindenkit szeretni kell, bármibe is kerül.

Nyilvánvalóan ez a lényege Jézus irgalmas szamaritánusról szóló példázatának is (Lukács 10,25–37): pusztán azért, mert az ember ember, szeretni kell, bármi áron.

Tehát amikor Jézus azt a parancsolatot adja, hogy szeressük keresztény testvéreinket, ezzel nem érvényteleníti a másik parancsolatot. A kettő nincsen ellentétben. Nem kell választanunk, hogy minden embert önmagunkhoz hasonlóan szeressünk-e, vagy a keresztényeket kiváltképpen. A két parancsolat erősíti egymást.

Ha Jézus azt a kifejezett parancsolatot adta, hogy szeressünk minden embert úgy, mint felebarátunkat, akkor különösen fontos, hogy szeressük keresztény testvéreinket. Ha Jézus azt mondta, hogy minden embert úgy szeressünk, mint önmagunkat, mennyivel inkább vonatkozik ez keresztény testvéreinkre, akikhez különleges kötelék fűz, nevezetesen az, hogy egy az Atyánk és egy Szentlélek lakozik bennünk. Könnyen beláthatjuk, milyen mérhetetlenül fontos, hogy minden ember előtt nyilvánvaló legyen ez a szeretet azok között, akiket ilyen különleges kapocs köt össze. A Galata 6,10-ben Pál egyértelművé teszi ezt a kettős követelményt: „Ezért tehát, míg időnk van, tegyünk jót mindenkivel, leginkább pedig azokkal, akik testvéreink a hitben.” Nem tagadja azt a parancsolatot, hogy cselekedjünk jót minden emberrel, de szükségesnek látja hozzátenni, hogy „leginkább pedig azokkal, akik testvéreink a hitben”. Ennek a kettős célnak kell áthatnia keresztény felfogásunkat, és meghatároznia nézeteinket. Tudatosan el kell gondolkodnunk azon, hogy mit jelent ez mindennapi életünkben. A külső szemlélő számára ennek kell cselekedeteink meghatározójává válnia.

A Bibliához igazán ragaszkodó keresztények nagyon gyakran hangsúlyozzák, hogy kétféle ember van: a kárhozott és a megváltott. Az előbbiek az Isten elleni lázadás állapotában vannak, az utóbbiak pedig Krisztus által visszatértek Istenhez. Ez a szemlélet azonban kirekesztő, ezért visszatetsző.

Kétféle ember van, ez igaz. Néhányan, noha Isten képére teremtettek, még szemben állnak a Teremtővel, mások már Isten kegyelméből elfogadták az általa kínált megoldást.

Egy másik, nagyon fontos értelemben azonban csak egyféle ember van. Minden embernek egy az eredete. A teremtés által minden ember hordozza Isten képmását. Ebben az értelemben valamennyien egy test és egy vér vagyunk.

Tehát az emberiség egységessége megcáfolja azt a kirekesztő szemléletet, amely kétféle ember létezését feltételezi. A keresztényeknek nem hitetlen embertársaik rovására kell hittestvéreiket szeretniük. Az irgalmas szamaritánus jó példája lebegjen a szemünk előtt szüntelenül!

A finom egyensúly

Az első parancsolat az, hogy szeressük az Urat, a mi Istenünket teljes szívünkből, lelkünkből és elménkből. A második parancsolat azt az egyetemes felhívást tartalmazza, hogy szeressük az embereket. Figyeljük meg, hogy a második parancsolat nemcsak a keresztények szeretetére szólít fel, hanem ennél sokkal szélesebb értelmű: szeressük felebarátainkat, mint önmagunkat.

Az 1Thesszalonika 3,12 ugyanúgy hangsúlyozza mindkettőt: „Titeket pedig az Úr gyarapítson és gazdagítson a szeretetben egymás iránt és mindenki iránt, ahogyan mi is szeretünk titeket.” Itt a sorrend fordított. Először egymást kell szeretnünk, másodszor minden embert – ez azonban nem változtat azon, hogy mindkettő hangsúlyos. Sőt, még inkább figyelmeztet egy olyan finom egyensúlyra, amelyet a gyakorlatban nem lehet automatikusan elérni.

Valódi keresztények

Ha még egy pillantást vetünk a János 13-ban adott parancsolatra, észreveszünk néhány fontos dolgot. Először is ez a parancsolat azt mondja, hogy kiváltképpen kell szeretnünk minden valódi keresztényt, azaz minden újjászületett embert. A Szentírás szerint nem mindenki keresztény, aki kereszténynek nevezi magát, és ez különösen érvényes a mi generációnkra. A keresztény szó jelentése a gyakorlatban teljesen kiüresedett. Valószínűleg nincs még egy szó, amely ennyire elvesztette volna az értékét, hacsak nem maga az Isten szó. A szemantika (jelentéstan) egyik központi gondolata, hogy egy szónak mint szimbólumnak nincsen addig jelentése, míg meg nem töltődik tartalommal. Ez így is van. A keresztény szónak mint szimbólumnak a jelentése annyira leértékelődött, hogy ma már mindent és semmit sem jelent.

Jézus azonban arról beszél, hogy szeressünk minden valódi keresztényt. Ez a parancsolat kétirányú, mert egyrészt azt jelenti, hogy meg kell különböztetnünk a valódi keresztényeket minden tettetőtől, ugyanakkor nem hagyhatunk ki egyetlen valódi keresztényt sem. Más szóval, a humánus gondolkodású emberek és a keresztény címkét felhasználó liberális hittudósok, valamint azok az egyháztagok, akik számára a kereszténység csupán formaság, nem sorolandók a valódi keresztények közé.

De vigyáznunk kell, hogy elkerüljük a tévedéseket az ellenkező oldalon is! Mindenkit el kell ismernünk valódi kereszténynek, aki a hagyományos bibliai hit alapján áll, függetlenül attól, hogy a mi egyházunkhoz vagy csoportunkhoz tartozik-e vagy sem.

Ha valaki nem valódi keresztény, akkor is kötelességünk szeretni őt mint felebarátunkat. Tehát nem mondhatjuk, hogy „amennyire én meg tudom ítélni, ez az ember nem tartozik a valódi keresztények közé, ezért nem kell törődnöm vele, elhanyagolhatom”. Egyáltalán nem. A második parancsolat rá is vonatkozik… … …

Tartalom

Előszó a második kiadáshoz (James W. Sire)

Ismertetőjelük a szeretet

Siralom (Evangeline Paterson)

Kiadja a Harmat Kiadó
1113 Budapest, Karolina út 62.,
Tel./fax: (1) 466-9896, (1) 386-0865
harmat@harmat.hu / www.harmat.hu

és a

Keresztyén Ismeretterjesztő Alapítvány
1135 Budapest, Béke u. 35/A
Tel./fax: 1-350-7201
www.kiakonyvek.hu / info@kiakonyvek.hu

Felelős kiadó: Herjeczki Kornél és Monty Taylor
Felelős szerkesztő: Tóth Sára
Műszaki vezető: Bernhardt Péter
Borító: Lente István
Elektronikus könyv: Nagy Lajos

ISBN 978-963-288-368-7

Felhasznált betűtípus
Noto Serif – SIL Open Font Licence
Open Sans – Apache License v2.0

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu