Copyright © Szendi Gábor, 2014, 2026

Hungarian edition © Jaffa Kiadó, 2014, 2026

Minden jog fenntartva

Borítóterv: Tillai Tamás

Olvasószerkesztő: Helfrich Judit

Felelős szerkesztő: Schultz Judit

Felelős kiadó Rados Richárd

Jaffa Kiadó • www.jaffa.hu

ISBN 978 963 687 397 4

Tartalom

Bevezetés

1. Az önértékelés-kutatás zsákutcája

Az önértékelés fogalmi zűrzavara

Az önértékelés mint alapvető emberi szükséglet

Az önértékelés-mozgalom

A mozgalom hatása

Az önértékelés-mozgalom kritikája

Ok és együttjárás

Az alacsony önértékelés nem kívánt terhességhez vezet?

Az alacsony önértékelés következménye a rossz tanulmányi eredmény?

A dohányzás és az önértékelés

Az alkohol és az önértékelés

Az agresszió és az alacsony önértékelés

Hitler és a kishitűség

A gyámoltalan sorozatgyilkosok

A törékeny önértékelés

A bűnözés és az önértékelés

Iskolapszichológusok, figyelem!

Az önértékelés hajszolásának ára van

A rendszer működészavara

2. Az önértékelés igazi tartalma

A ketrec, amelyben élünk

Az önértékelés evolúciós gyökerei

Az elvághatatlan kötelékek

A morál evolúciója

A kirekesztés

Az önértékelés jellemzői evolúciós nézőpontból – A vonás- és az állapotjellegű önértékelés

Miért hatnak az önértékelésünkre jelentéktelen hatások is?

Miért esik nagyobb súllyal a latba a nyilvános, mint a privát kudarc?

Oda szeretnénk tartozni, ahol elismernek minket

A társas magány

A szerelem sötét verem

„Nem vagy többé a fiam!”

Hírességek önértékelési problémái

Összefoglalás

3. Az önértékelés biológiája

Az önértékelés és a gének

Miért fáj a csökkent önértékelés, és miért vonz minket a siker?

A pozitív önértékelés mint hajtóerő

A 007-es és az agykutatás

Miért csapjuk be magunkat?

Árt-e, ha túl nagy a mellényünk?

4. Az implicit önértékelés

Ne foglalkozzunk az okokkal!

Hol romlott el a „műszerünk”?

A négyfal-hatás

A világ modellje a család

A kalibrációs hiba következményei

A cselekvéstől a gondolkodásig

A kéténű ember

Vissza kicsit az agykutatáshoz

Az attribúciós teória

Az önészlelés

Megtanuljuk, kik vagyunk

Az önészlelés csapdái

Az önészlelés következményei

Valami nem stimmel

A rejtett változó

Az implicit önértékelés

Nevelői stílus és implicit önértékelés

Megint egy kis „agyalás”

Összefoglalás

5. A negatív önértékelés

Miért tartós a negatív önértékelés?

A negatív önértékelésű ember portréja

Kutyából nem lesz szalonna

Nem csak mennyiségi a különbség

Körkörös védelem

Miért ragaszkodnak az emberek a negatív önértékeléshez?

Minden zsák megtalálja a foltját

Mert megérdemlem

Önbeteljesítő jóslat

Félénkség

A félénk agy

Félénkség és kultúra

6. Kiút az önértékelés csapdájából

Az önsegítő könyvek kudarca

Tényleg olyan jó az önértékelés „fokozása”?

A szociális én kelepcéje

A metasémáról

Az önértékelés metasémája

Kognitív és metakognitív

Az önértékelés-probléma megoldása

A metaséma felismerése és kiiktatása

Hogy csináljuk ezt az életben?

A lélek csipkéi, szemben a viselkedéssel

A Morita-terápia tanulságai

„Ne mondja már, hogy nem vagyok beteg!”

Egy Morita-kezelés

Ishiyama céljai a következők voltak:

A semmibe vezető létra

Bibliográfia

Jegyzetek

Bevezetés

Az Amazon.com-on kb. háromezer könyv található, amely az önbecsüléssel, önértékeléssel foglalkozik. Közülük minimum húsz-harminc megjelent magyar nyelven is, ám mivel valójában a legtöbb önsegítő könyv – nyíltan vagy burkoltan – az önbecsülés témáját járja körül, ezekkel együtt akár meg is duplázhatjuk ezt a számot. Jogosnak tűnhet tehát a kérdés, hogy akkor minek még egy újabbat írni. Erre csupán azt tudom felelni, hogy szerintem az én könyvem más lesz.

Ha egyetlen mondatban akarnám összefoglalni ennek a könyvnek a tartalmát, akkor azt mondanám: az önértékelést nem fejleszteni kell, hanem elfelejteni. Kicsit hosszabban a könyv mondja el, miért. Ideje szembenéznünk azzal, hogy az uralkodó emberfelfogásunk nem ad választ a mai kor emberét gyötrő testi és lelki nyavalyákra. Az elmúlt száz, de még inkább az utóbbi harminc-negyven év olyan változásokat idézett elő a nyugati társadalmakban, amelyekre nincsenek jó megoldások. A pszichológusok még ma is százéves emberkép alapján dolgoznak, leporolt elméleteket hasznosítanak újra. Nemcsak Darwin pintyeit kell más szemüvegen át néznünk, hanem korunk emberét is, aki egyre súlyosabb össze nem illésben él fizikai és társadalmi környezetével. Utóbbi röviden annyit tesz, hogy pszichés funkcióink évmilliókon át a törzsi léthez alkalmazkodva fejlődtek ki, s mára híre-hamva sincs ennek a világnak. A sikertelenség, a magány, a boldogtalanság és a negatív önértékelés mind-mind abból fakadnak, hogy rosszul gondolkodunk önmagunkról és a világról.

Ez a könyv egy sorozat részének tekinthető: korábbi köteteim, a Párbajok nélkül és az Értelmes szenvedés: a boldogság szerves folytatása.1 Önállóan is érthető mű, azonban nem csodálnám, ha az elolvasása után többen kedvet kapnának az előző két könyvem megismeréséhez is. E munkáimban az emberről és problémáiról való újfajta gondolkodást szeretném bemutatni. Az önértékelés csapdája maga az önértékelés kényszere. Rajtam kívül sok más kutató is hasonló következtetésre jutott, de természetesen mindig népszerűbbek azok a könyvek, amelyek azt ígérik, kis erőfeszítéssel megoldhatók a gondok. Az emberek szeretik a megszokott életüket és a megszokott gondolataikat. A megoldhatatlan problémák szinte már hiányoznának, ha egyszer jönne valaki, és megoldaná őket. Igazából senkinek nem érdeke a megoldás. Ha létezne egy bizonyos fogyókúrás könyv, amelyből kiderülne a titok, és amelynek az elolvasása, illetve a benne leírtak betartása után senki nem hízna vissza, akkor többé nem lehetne fogyókúrás élelmiszereket és fogyókúrás könyveket árusítani. És nem lehetne „fogyózni”. A világ karcsúbb, bár kicsit szürkébb lenne. Talán ugyanez igaz az önértékelés problémájára is.

Hadd nyissam ezt a könyvet azzal az idézettel, amellyel, mint az olvasó majd látni fogja, zárom is. Ami közte van, az teszi ezt az elsőre talán rejtélyesnek tűnő gondolatmenetet érthetővé. Olyan embertől származik, David Burns professzortól, aki sikerkönyveket írt az önértékelésről, és évtizedeken át vezetett önértékelést fejlesztő csoportokat, tehát bizonyára konyít valamennyire a témához: „A következő fokon [az ember] magáévá tehet egy sokkal radikálisabb álláspontot, miszerint nincs is olyan dolog, hogy »önértékelés«, ahogy nincs »értékes« vagy »értéktelen« személy sem. […] Ezen a szinten félresöpörheti az önértékelés fogalmát, és egyszerűen elutasíthatja, hogy foglalkozzon vele. […] Ahelyett, hogy aggódna, vajon eléggé értékes-e, mindennap céljai lehetnek, olyanok, mint a tanulás, a személyes növekedés, mások segítése, a teremtés, az élvezet, a szeretteivel töltött idő, kapcsolatainak építése stb. Váratlan lehetőségeket fog felfedezni a mindennapjaiban az intimitásra, a teremtésre és az élet élvezetére.”2

1. fejezet Az önértékelés-kutatás zsákutcája

Az önértékelés-kutatás tulajdonképpen száz éve lóg a levegőben, s ennek oka a megfelelő értelmezési keret hiánya. Kicsit úgy vagyunk ezzel, mint a híres autista tudósnő, aki Oliver Sacks kérdésére, miszerint tudja-e, mi a szerelem, azt felelte, hogy régóta foglalkozik ezzel a kérdéssel, de amikor az értelmező kéziszótárakból akarta megtudni, minden címszó utalt a következőre, s egyszer csak ugyanott találta magát, ahonnan elindult.3 Ugyebár ezt nevezzük körben forgó okoskodásnak. Tartok tőle, hogy az önértékeléssel is ez a helyzet. Egyrészt nagyon tudományosnak hangzik, amikor elhatároljuk az énképet, az önbecsülést, az önbizalmat, az önértéket, az önértékelést, az önszeretetet, az önismeretet, az önelfogadást, az önészlelést és az önmagunkba vetett hitet az önképtől, de közben az az érzésünk, mintha nagyon hasonló vagy közös gyökerű dolgokról beszélnénk.4 Másrészt, ezek konstruált fogalmak, és csupán a közmegegyezés dönti el, mit értünk rajtuk. Mondhatni, inkább szavakon vitatkozunk, semmint lényegi kérdéseken. Ebből fakadóan én nem is törekszem egzakt, szabatos definícióra, ugyanakkor azért kicsit körüljárom, mit is találunk a kutatásokban az önértékelés kapcsán.

Ami felett rendszerint csont nélkül át szoktak siklani, és amire a tárgyalás gördülékenysége miatt én is csak később térek ki, az annak a kérdése, hogy az önértékelésben ki az, aki értékel, és ki az, akit értékelünk. Így kettébontva a dolgot, máris érezzük, hogy a többszörös személyiség rémképe merülhet fel, és ez nem is áll túlságosan messze a valóságtól. A kérdés elől azzal szoktak kitérni, hogy embernek van önreflektív tulajdonsága. Rendben. Ha van két fejem, és az egyik megnézheti a másikat, s véleményt mondhat róla, azért az elég bizarr. Ha ezt elegánsan önreflexiónak nevezzük el, máris szemérmesen elkezdőztük az enyhén szólva különös jelenséget. Mindennapos tapasztalat, hogy kudarc, balfogás vagy valaki akaratlan megsértése után komoly belső vívódás szokott kezdődni. Az arra hajlamosak csepülik magukat, mások meg vigasztalják magukat, egyszóval belső diskurzust folytatnak önmagukkal, s ezt teljesen természetes dolognak tekintjük. Pedig joggal kérdezhetnénk: ki követte el a hibát, és most ki mossa a fejünket, vagy ki vigasztal minket? Melyik vagyok én? Vagy ketten vagyunk egy testben? Hiszen két elkülönült tudás- és ismeretanyag alapján cselekszik az egyik énünk, és ítélkezik a másik. Ha egyek volnánk, el sem követtük volna a hibát. Az olyan trükkök, hogy nevezzük az egyiket felettes énnek, a másikat énnek, sőt, aki miatt a hibát elkövettük, azt hívjuk ösztönénnek (vagy ős énnek), csak megkerülései a problémának. Ha két fejünk volna, nevezhetnénk az egyiket főfejnek, a másikat alfejnek, ám ez még nem változtatna azon, hogy két fejünk van. Muszáj pontosítani, hogy mik ezek a részek, és hogyan alakulnak ki. De erről majd később.

Most tekintsük ezt ízelítőnek, és vessünk egy gyors pillantást az osztályozó tudósok munkásságára.

Az önértékelés fogalmi zűrzavara

Az önértékelést száz éve csócsálja a pszichológia, a szociológia és a szociálpszichológia. Feldolgozhatatlanul nagy elmélethalmaz alakult ki, és senki nem találja a gombolyagban a fonal végét. Eszemben sincs akár csak érintőlegesen áttekinteni, mit spekuláltak össze napjainkig a kutatók; erre ott van például Christopher Mruk nagy összefoglalója, amelyet Self-esteem research, theory, and practice (Önértékelés-kutatás, elmélet és gyakorlat) címen adtak ki 2006-ban.5 Ebben Mruk elmond mindent, ami eddig az önértékelés kutatásában történt. Itt csupán megkísérlem érzékeltetni Mruk nyomán azt a káoszt, amely kialakult az alapvető kérdésekkel kapcsolatban, például hogy mit is értsünk önértékelésen.

A legtöbb fogalomdefiníció két aspektusból közelíti meg az önértékelést. Egyfelől értékelhetjük a minőségét, ami egyfajta racionális gondolkodási művelet, amelynek során megállapítjuk, mennyire vagyunk jók vagy rosszak. Ez például olyan kijelentésekhez vezethet, hogy ügyesnek, talpraesettnek, szorgalmasnak vagy éppen lusta dögnek minősítjük magunkat. A másik szempont érzelmi: mennyire szerethetem magam, mennyire lehetek magamra büszke, vagy mennyire szégyellhetem magam? A racionális önértékbecslés nem feltétlenül függ össze az érzelmivel. Ha valaki végrehajtotta legnagyobb hőstettét, egész életében büszke lehet magára, miközben szürke hivatalnokként él tovább, és pontosan tudja magáról, hogy átlagos ember.

Vannak azonban más megközelítések. A fapados verzió egyszerűen csak egy önmagunkhoz való hozzáállásnak (attitűdnek) tekinti az önértékelést. Például úgy tekintek magamra, hogy alapvetően jó fej vagyok, vagy netán egy szerencsétlen flótás.

Egy újabb, rafináltabb felfogás szerint az önértékelést az ideális és a reális én közti távolság adja meg. Vagyis az, hogy milyenek szeretnénk lenni, és megítélésünk szerint milyenek vagyunk. Itt már akár képletekkel is operálhatnánk, felállíthatnánk azt a tételt, hogy az ideális én és a reális én közti távolság négyzetével fordítottan arányos az önértékelés. (Cáfolja meg, aki tudja!)

Aztán osztályozhatjuk az önértékelést az elfogadás–elutasítás tengelye mentén: kicsit utálom magam, nagyon utálom magam, vagy elfogadom magam, sőt imádom magam.

Egy kidolgozottabb verzió a kompetencia és az értékesség szempontjából fogalmazza meg az önbecsülést; ez az önértékelés kétfaktoros felfogása. A kompetencia a képességeket és a hatékonyságot vagy teljesítményt jelenti. Itt lehet spekulálni, hogy mihez képest és milyen területen. Másokhoz képest, önmagam elvárásához képest, és úgy általában vagyok hatékony, vagy, mondjuk, kizárólag a biliárdozásban vagyok profi, de egyébként kettőig sem tudok számolni. E tekintetben van, aki csak polihisztorként érzi jól magát, míg mások azzal is jól elvannak, hogy „csak” verhetetlen fejszámolók. A másik dimenzió az értékesség megítélése: mennyire gondolom értékesnek magamat. A két dimenzió nem esik egybe. Jól ismerjük azt az embertípust, amelyik igen nagyra értékeli magát, azonban mellette semmit nem ért el. Ő az elnyomott vagy meg nem értett zseni, aki esetleg a kisujját sem mozdította a sikerért, mondván, „ezeknek én nem töröm magam”. Nathaniel Branden szerint a kompetencia arról szól, tudunk-e kompetensen, azaz az akadályokat és kihívásokat véve élni, a másik dimenzió pedig, hogy mennyire értékes az az élet, amelyet élünk.6 Világos, hogy a reális önértékelésben a két dimenzió összefügg. Teréz anya kompetens is volt, mert meg tudta teremteni a jótékonykodása materiális feltételeit, és vitathatatlanul értékes életet is élt, joggal lehetett tehát pozitív az önértékelése. A „meg nem értett zseni” tetszeleghet magában, miközben mi irreálisnak érezzük a pozitív önértékelését, mert nem áll mögötte semmiféle teljesítmény.

Amikor egy jelenséget elkezdünk kategóriákba sorolni, óhatatlanul tovább finomodik a felosztás. Az önértékelés lehet stabil és labilis, lehet tudatos és tudattalan, lehet normális és patológiás. A szorgalmas kutatók imádják az újabb és újabb fogalmak bevezetését, mert ettől aztán mindenkinek szabad a pálya, egy életen át kutathatják valamely élethelyzet, társadalmi csoport, nevelési stílus stb. önértékelésre gyakorolt hatását. Mindeközben az önértékelés egyre inkább valami absztrakt, életidegen dologgá kezd válni, s míg hosszasan lehet értekezni arról, milyen hatásokra miként alakul az önértékelés, mit okoz, mivel áll kapcsolatban, addig egyre jobban távolodunk attól, hogy tulajdonképpen mi is ez valójában. Miért olyan meghatározó az emberi boldogság és életminőség szempontjából? És kicsit kilépve a nyugati kultúra díszletei közül, felmerül a kérdés: vajon az önértékelés nem egyszerűen a nyugati társadalmi és kulturális fejlődés műterméke? Mert például a keleti embernek egészen más elképzelése van róla. Persze a végső kérdés mindig az: mire jó egy pszichés sajátosság evolúciós szempontból? Miért alakult ki? Ha valami elemi szükségletnek tűnik, akkor nyomós okának kell lennie, hogy kialakult. A szomjúság, hogy ne száradjunk ki. Az éhség, hogy legyen energiánk élni. A szexuális vágy, hogy szaporodjunk. És az önértékelés? No meg az is kérdés, hogy a mai viszonyaink közt jól „működik-e” az az önértékelés, amely évmilliókon keresztül egymást kölcsönösen jól ismerő emberek kis közösségében alakult ki. De erről is majd később.

Az önértékelés-kutatás egyik fő problémája, hogy az önbecsülés eredendően egy szubjektív élmény. Egy öntelt fickót nem feltétlenül fog zavarni, ha mi nem nézünk fel rá. Ez egyben rámutat az önértékelés kutatásának Achilles-sarkára is. Bármilyen kérdőívet dolgozunk is ki az önérték becslésére, végül is mindegyik csak azt tudja rögzíteni, mit gondol valaki magáról. Ez kicsit a boldogságkutatás problematikájára hasonlít. Mint a boldogságról szóló, a bevezetőben említett könyvemben is rámutattam, a világon mindenhol egyformán boldogok az emberek, függetlenül attól, szegény vagy gazdag országról van-e szó. És az országokon belül is a legtöbb ember elég boldognak vagy nagyon boldognak vallja magát, függetlenül attól, hogyan él.7 Ugyanez a helyzet az önértékeléssel. Ahogy senki nem akarja boldogtalannak látni (miközben, teszem azt, marékszám szedi az antidepresszánst és a nyugtatókat), úgy csökkent értékűnek sem szereti senki nevezni magát. Ha máskor nem, hát egy ilyen kérdőívvel szembesülve, mindenki meghányja-veti magában, hogy azért ő alapvetően értékes ember, maximum nem annyira, mint mások. Így aztán a kutatásokban valódi alacsony önértékelésűek alig szoktak megjelenni, ezért alacsony önértékelésűeknek a legalacsonyabb pontszámot összegyűjtőket szokták tekinteni, holott a pontszámuk alapján ők a középmezőnybe tartoznának.8 Persze, van is ebben azért némi logika, hisz ha azt kérdeznénk egy tesztben az emberektől, mennyire tartják magukat intelligensnek, még a legönkritikusabb emberek sem írnák azt, hogy: „Tök hülye vagyok.” Mindenesetre, mivel az önértékelés szubjektív önmegítélés csupán, ez az esetek egy részében egybeesik a személy valós értékeivel, máskor pedig durva túlértékelést vagy alulértékelést jelent. Ezért – állítja Baumeister a kollégáival – az önértékelés sokkal inkább „észlelés, mint realitás”.9 Nem azt mondja meg nekünk, milyen az illető, hanem hogy mit hisz magáról.

Az önértékelés-kutatás másik problémája, hogy ahány kutató, annyi önértékelés-definíció van forgalomban, így aztán a kapott eredményeket csak némi nagyvonalúsággal lehet összegezni. Amíg ugyanis egy homályos érzést próbálunk megragadni, addig mindenki azt gondol erről, amit akar. Minden definíció mögött egy filozófia lapul. Ez kicsit olyan, mint az ókorban a csillagokról elmélkedni: amíg senki nem tudta, hogy azok igen távoli égitestek, addig mindenféle hasonlatot kitaláltak rájuk magyarázatként. Ahogy az Oroszlánkirályban fantáziálnak az állatok a csillagokról. Mufasa azt mondja Simbának: „A múlt idők nagy királyai a csillagok szemével néznek le ránk.” Timon pedig úgy gondolja: „Fényes bogarak, amik valahogy felakadtak arra a nagy kékesfekete izére.”

Szerencsére ez a szubjektivitás minket nem kell, hogy zavarjon, ennél praktikusabban közelítjük meg a kérdést. Ami megállapításokat a továbbiakban teszek, azzal jól összefér az a megközelítés, hogy önértékelés és önbecsülés az, amit az emberek éreznek. Hogy aztán szavakkal ezt ki hogyan írná körül, az nem olyan lényeges; sokkal fontosabb, hogy valaki értékesnek vagy értéktelennek érzi-e magát. A későbbi fejezetekben azt fogjuk majd körüljárni, mit is takar az alacsony vagy magas önértékelés.

Az önértékelés mint alapvető emberi szükséglet

A szubjektivitás csak a mérésben probléma, máskülönben az önértékelés lényege. Talán van objektív érték, azonban az önérték csakis szubjektív lehet, akár a boldogság. Ettől persze még problémásabb a dolog, mert gyakran még az sem érzi magát értékesnek, aki joggal érezhetné annak magát. Egyeseknek a valós értékeikhez képest jóval alacsonyabb az önértékelésük, másoknak meg túl magas. Aki már próbált vitatkozni egy önmagát betegesen alulértékelő emberrel, az megtapasztalhatta, milyen reménytelen érvelni amellett, hogy az illető igenis szép, okos, ügyes, tehetséges, miközben tényleg az. Az egészben az a paradox, hogy a csökkentértékűségtől szenvedő ember nagyon is szeretné elhinni, amiről győzködjük, csak éppen nem tudja. Na, ez egy érdekes téma, később ezt is kitárgyaljuk. Azt mindenesetre érdemes már most az agyunkba vésnünk, hogy lám, lám, az önértékelés mintha független lenne, vagy legalábbis függetlenedni tudna az ember tényleges értékeitől. Azért ez nem mellékes probléma; nem csupán azért, mert sok embernek okoz szenvedést, hanem azért is, mert azt jelzi, hogy az önértékelés valami más, mint a saját értékeink felismerése.

De most kicsit zengedezzünk arról, hogy az önértékelés az egyik legfontosabb dolog az életben, még ha itt meglehetősen könnyed stílusban tárgyaltam is eddig. Ha belegondolok, gyerekkoromtól fogva „meg akartam mutatni a világnak”, hogy én igenis érek valamit. Mert sokáig ez kétséges volt, ami eléggé nyomasztott is. Ismerjük azt a megnyugtató szöveget, hogy Einsteint is kitették a gimnáziumból, aztán mégis Nobel-díjas lett. Hát persze, bár amikor eltanácsolták, az biztos rosszulesett neki, hiszen azt azért ő sem látta előre, hogy később meg fogja kapni ezt az elismerést. És tudjuk jól, nem az a jellemző, hogy a viselkedészavaros gyerekekből lesznek a nagy tudósok.

Az amerikai irodalom és filmművészet örök témája a helytállás, valamint a szürkeség és sikertelenség okozta boldogtalanság. A klasszikus western, amelyet mi kalandfilmként nézünk, a helytállás problematikáját elemzi korszakonként változó filozófiával. A John Wayne alakította hőstípus flegma hősiessége a „muszáj rendnek lennie” elvet jelenítette meg, míg Fred Zinnemann 1952-es különös westernjében, a Délidőben már nem a törvény védelmén, hanem az önbecsülésen van a hangsúly. Amiért akkor is meg kell küzdeni, ha már mindenki csak a saját bőrét félti. A seriff nyugodtan elmenekülhetne, senki nem várja el tőle, hogy áldozza fel az életét, sőt, a kisváros lakói hülyének nézik, hogy nem megy el. Nem véletlen, hogy a western átalakult az önbecsülésért folytatott harc műfajává. Egy olyan világban, amelyben nincs közösség, az önértékelés öncélúvá válik. Az egyén a már nem létező közös értékeket hordozza magában, és azért teszi kockára az életét, mert szeretné hinni, hogy ezek az értékek még fontosak. Zinnemann üzenete az volt, hogy az életnél is drágább az önbecsülés. Magunk elől nem menekülhetünk el. Csak – félretéve a morált – van-e ennek értelme? Mint majd látni fogjuk, az önértékelés összekapcsolja az egyént a közösséggel. Na de ha már nincs is közösség? Ez persze költői kérdés, mert sosem ennyire végletes a helyzet. Ugyanakkor az azért beszédes, hogy manapság az értékekért hozott áldozathozatalról csak ambivalensen tudunk gondolkodni. Megéri kiállni az igazságért? Volt idő, amikor ez nem mérlegelés tárgya volt. A James Dean-filmek, A vágy villamosa, Az ügynök halála, a Dühöngő ifjúság mind arról szólnak, hogy a kisember elveszettnek érzi magát, keresi az önbecsülését, ám ebben a hiábavaló küzdelemben mindenki csak felőrlődik. Nincs többé hova tartozni. Az önbecsülés magánüggyé vált. Persze, a „válni valakivé” program valamennyiünkben ott dolgozik, vagy mint ambíció, vagy mint elszalasztott lehetőség. Ez amolyan időzített bomba, és amikor felrobban, azt nevezik életközépi válságnak. Az egyén ekkor szembesül azzal, hogy a maga felállította mércével mérve elbukott. A kapitalizmus születésével jól ki lett szúrva az emberek többségével. Ibsen össze drámája, a kritikai realizmus nagy regényei (Balzac: Elveszett illúziók, Stendhal: Vörös és fekete, Flaubert: Bovaryné stb.) már a 19. században megrajzolták a sikert mohón vágyó, majd a küzdelemben elbukó ember képét. A feudalizmusban vagy még korábban, a törzsi társadalmakban mindenki ott maradt muszájból, ahova született. Amíg nem volt ígéret és elvárás, hogy „bármivé lehetsz, ha kiérdemled”, addig az emberek önértékelési problémái viszonylag egyszerűek voltak. A tömegek számára nem volt hova emelkedni, nem lehetett különösebben meggazdagodni, aki végezte a dolgát, elégedett lehetett magával, és mások is elégedettek voltak vele. Azonban ez a világ véglegesen elmúlt. Ma már azt is problémának látjuk, ha valaki egyszerűen csak nem akar elérni semmit. És igazság szerint korunkban, ha valaki sikeressé válik, azt nem feltétlenül kíséri a magas önérték érzése. Az önértékelés gyökere az elfogadottság. De amikor az elfogadottság absztrakcióvá válik, átélhetetlen lesz. Sztárként tudhatja valaki, hogy milliók rajonganak érte, ám ez csupán fikció a számára, mert a rajongóival nincs valóságos kapcsolata, azok élhetnének akár a Holdon is. Mi sem mutatja ezt jobban, mint a sztárok magánéleti válságai, magányosságuk, gyógyszer- és kábítószer-túladagolásban lelt haláluk. A siker üvegburaként szigeteli el az embert azoktól, akiknek a szeretetére és elismerésére vágyna. Az önértékelés elvont, racionális tudássá válik, elveszíti élményjellegét.

Az önértékelési zavarok a kutatások szerint több mint huszonnégy mentális zavarral függnek össze. Legalábbis a DSM-IV-ben (Diagnostic Statistical Manual, az az időnként átdolgozott kézikönyv, amely tartalmazza a pszichiátriai diagnózisok leírását és felállításuknak kritériumait) még huszonnégy volt, de azóta ez a szám nőhetett, mert már kiadták a DSM-V-öt, s mint tudjuk, a pszichiátriai diagnózisok osztódással szaporodnak. Csak példaként: depresszióban, szociális szorongásban és szociális fóbiában, étkezési zavarokban, alkohol- és drogfüggésben, kényszerbetegségben, viselkedészavarokban általában alacsony az önértékelés, és olyan mindennapi, még patológiás szintet el nem ért érzelmi zavarokban is, mint a szégyenlősség, a gátlásosság, a félénkség, a szomorúság, a reménytelenség, a szexuális zavarok, ugyancsak jellemző az alacsony önértékelés. Azt is mondhatnánk, hogy az alacsony önértékelés általában a boldogtalanság jellemzője, és ahány okból valaki boldogtalan lehet, az mind egy tulajdonság vagy körülmény, amellyel alacsony önértékelés jár. Így a szegénység is, a magányosság is, a csúnyaság is, a stigmatizáltság, a kisebbséghez tartozás, a testi hibák, a dadogás, a pirulási hajlam ugyancsak földbe szokta döngölni az embereket. Az alacsony önértékelésű emberek bánatukban akár el is dobhatják az életüket, ha pedig nem ezt teszik, akkor is jó eséllyel tönkretehetik a saját és családjuk életét. Az alacsony önértékelésnek általában komoly hatása van az egész életre, a pálya- és párválasztásra, hiszen az ettől szenvedő emberek állandóan a kudarcot kerülik, félnek a kihívásoktól, elszalasztják az élet kínálta lehetőségeket, s hajlamosak rosszul házasodni, és elválni. Az ellenkezője is igaz: az emberi viselkedések egyik legnagyobb hajtóereje az önbecsülés kivívása, megtartása és növelése. Persze, van ennek árnyoldala is. Az ambiciózus emberek gyakran életüket áldozzák az önértékelésükért – képletesen vagy ténylegesen. Hajszolják az anyagiakat, nemritkán mindent beáldozva robotolnak, alkotnak, csak hogy önértékelési szükségletüket folyamatosan kielégítsék. Mondhatnánk azt is, hogy az önértékelés a világ motorja. Ezt persze még sok mindenről állíthatnánk a szaporodástól az érdekekig, de hát ezek mind odavissza összefüggnek az önértékeléssel.

Már William James, a 19. századi nagy pszichológus is felismerte, hogy a pozitív önértékelés utáni vágy az egyik legerősebb mozgatóerő az életben. A humanisztikus pszichológia, élén Carl Rogersszel, egyenesen azt képviselte, hogy a pozitív önértékelés elemi szükséglet. Abraham Maslow híres szükségleti piramisában is ott szerepel a pozitív önértékelés és a mások általi elismertség. Az elemi szükséglet úgy fordítható le, hogy az mindenkinek alanyi jogon jár. Na, itt fordult célegyenesbe a totálisan félreértett önértékelés-mozgalom. Hogy is kellene azt érteni, hogy „alanyi jogon”?

Az önértékelés-mozgalom

Nem kell külön magyarázni, hogy a pionírok hazájában, az USA-ban az egyén tisztelete mindennél fontosabb, kivéve, ha szegény, fekete bőrű, sikertelen stb. az illető. Vagyis Amerikában mindenkinek Muszáj sikeresnek lennie, vagy legalább azt hinnie, és a környezetével elhitetnie. Akiben felötlik a gondolat, hogy talán van vele valami baj, annak vége, ez a lecsúszás kezdete. Aki valamirevaló embernek akarja gondolni magát, annak pozitív önértékelése kell, hogy legyen. És mivel mi mindig is Amerikát akartuk utolérni, hát lassan már e tekintetben is felzárkózunk. A kapitalizmus lényege az individualizmus; a szabad verseny világában minden az egyén vállalkozó kedvén és talpraesettségén múlik. Az önértékelés fontosságát alaposan megtámogatta az individualizmus ideológiája.

A hatvanas években egyre többet kezdtek foglalkozni tudományos körökben az önértékeléssel. Kézenfekvő gondolat volt, hogy az önértékelés tapasztalatok útján alakul ki. Ezzel az úgynevezett szociális tanuláselmélet foglalkozott, amely úgy gondolta, a fejlődés során minket ért hatások alakítják ki a személyiséget. Ez persze ma már közhelynek számít, de igazság szerint csak részben igaz. A szociális tanuláselmélet nevében hirdették azt is, hogy a skizofrénia vagy az autizmus a nem megfelelő anyai bánásmód következménye. Mindenesetre a korábbi öröklésre koncentráló elképzelésekkel szemben a tanuláselméleti megközelítés előrelépés volt az önértékelés megértésében. Morris Rosenberg a hatvanas évek közepén ötezer kísérleti személyen vizsgálta az önértékelést, amit ő úgy definiált, hogy az egy „pozitív vagy negatív attitűd egy speciális tárggyal szemben, ami nevezetesen az én”.10 Érdeklődése azonban kissé elméleti jellegű volt, ami ettől még lehetett izgalmas, de az átlagember agyáig már nem jutott el. Egy filozófust lázba hozhat az a kérdés, hogy miként tudja az én önmagát értékelni, miközben része annak, amit értékelni akar, azonban ennek nem sok gyakorlati haszna volt. Az is fontos elméleti kérdés, hogy az egyes társadalmi csoportoknak mekkora az önértékelésük, ám ez meg inkább a szociológusokat hozta lázba. Ezzel szemben Stanley Coopersmith azt kutatta, hogyan alakul ki az önértékelés, és miként tudjuk jó irányba befolyásolni a kialakulását. Szerinte az önértékelés alapját a kompetencia, a fontosság, az erény és a hatalom adja. Ha képesek vagyunk valakinél meghatározni, mik a gyenge pontjai, azaz miért alacsony az önértékelése, akkor azokon a területeken tudjuk fejleszteni őt.11 Coopersmith az önértékelés fejlesztésének módszereit is kidolgozta. Ez már sokkal életszerűbb megközelítés volt. Az akadémikus kutatással párhuzamosan a humanisztikus pszichológusok, mint Abraham Maslow és Carl Rogers, az önértékelést szintén központi kérdésnek gondolták, és beépítették a modelljükbe. Rogers szerint az önértékelés lényege az önelfogadás és a kongruencia. Utóbbit általában kevesen értik, pedig egyszerűen azt jelenti, hogy a reális én, amilyen vagyok, és az ideális én, amilyenné szeretnék válni, legyen köszönőviszonyban, azaz a személyiségfejlődés haladjon az ideális én irányába. Az egészséges fejlődés a feltétlen pozitív elfogadás légkörében valósulhat meg. Ha az elfogadás és szeretet mindig teljesítményekhez, például jó iskolai jegyekhez kötődik, akkor az önértékelés és önelfogadás nem lesz független, hanem mindig feltételekhez kötődik. Az önaktualizáció, azaz az önmegvalósítás alapfeltétele az önmagunkba vetett feltétlen bizalom és hit, tehát a megkérdőjelezhetetlen pozitív önértékelés. Rogers korábban papnak tanult, ezért sokan kicsit kenetteljesnek érzik, amikor az emberről beszél. Mondandójának lényege, hogy a pozitív önértékelés gyári alapfelszereltség kellene, hogy legyen mindenkinél, s minden bajok okozója, ha ez nincs meg. Erre kontrázott rá Nathaniel Branden könyve The Psychology of Self-Esteem (Az önértékelés pszichológiája),12 amelyben ő is létszükségletnek nevezte a pozitív önértékelést, és terápiás módszereket dolgozott ki a növelésére. Könyve nem egy olvasmányos írás, mégis óriási sikere volt, mert hidat vert az átlagember és a tudomány közt. Ezen a hídon az jött át, hogy az önértékelés fejlesztése megoldhatja a társadalmi bajokat.

Az USA-ban, de az egész nyugati világban jellemző önértékelés-mánia minden alap nélkül kitermelte azt a feltevést, hogy ha megnöveljük az emberek önértékelését, akkor megszűnnek a bajok. Mivel a nyugati kultúrában az önbecsülést nagyra tartjuk, ezért egyfajta becsmérlő, lekezelő fogalommá vált az alacsony önértékelés. Ha valakiről rossz véleményünk van, gyakran feltételezzük róla, hogy biztos alacsony az önértékelése, még akkor is, ha az ellenkezője látszik, mert akkor meg arra gondolhatunk, hogy rejtett önértékelési problémái vannak, amelyeket kompenzál. Ezt a logikát a pszichoanalízistől örököltük. A pszichoanalitikus, ha valamit a fejébe vesz, akkor az mindenképpen úgy van, mert ha elismerjük, azért, ha meg nem ismerjük el, akkor meg ellenállásban vagyunk. Ez kicsit emlékeztethet minket a nyuszira, aki nem ússza meg az elpáholást, akár visel kockás sapkát, akár nem.

A tinédzser anyákat, a rossz tanulókat, az erőszaktevőket, a rossz anyákat, a gyilkosokat, a terroristákat, a galeribűnözőket, a másokat érzelmileg vagy fizikailag gyötrőket stb. szeretjük úgy elképzelni, hogy ezek a megátalkodottak nyilvánvalóan alacsony önértékkel bírnak, különben mi vinné rá őket ilyen galád cselekedetekre. Képzeletben azonosíthatjuk a nagy önbecsülést a Supermannel, aki szerényen, álruhába bújva csupa jót cselekszik, majd visszavedlik szemüveges hivatalnokká. Mert, ugye, akinek amúgy is magas az önértékelése, annak minek már fokozni azt?

A dolgok odáig fajultak, hogy 1986-ban a kaliforniai törvényhozás megszavazta a California Task Force to Promote Self-Esteem and Personal and Social Responsibility (Kaliforniai Munkacsoport az Önértékelés és a Személyiség és a Szociális Felelősség Fejlesztésére) nevű intézmény felállítását. Ezzel vette kezdetét az „önértékelés-mozgalom”, amelynek vezéralakja az erős pszichológiai érdeklődésű politikus, John Vasconcellos volt. Sokan már induláskor sem fogadták kitörő optimizmussal a mozgalmat. A The New York Times a mozgalom indulásáról szóló beszámolóját azzal zárta: „…most erre a konzervatív kormányzati csoportra vár, hogy megpróbálja megvalósítani egy nem konvencionális ember, Mr. Vasconcellos szándékait. 1984-ben például vizionált egy terápiát, amellyel majd felgyógyul a szívrohamából. Barátait is arra kérte, hogy bizonyos időpontban hagyják abba, amit éppen csinálnak, és képzeljék el magukat kis ecsetként, amint éppen takarítják ki az ő ereiből a lerakódott plakkokat, mialatt ő is az erei tisztogatására koncentrál. Amikor aztán négy hét után az állapota rosszabbodott, mégis úgy döntött, hogy bypassműtétnek veti alá magát, megváltoztatja az étrendjét, és leszokik a dohányzásról.”13 A lap névtelen szerzője ezzel nem sok sikert jósolt az ügynek, és a próféta szólt belőle.

A Jaffa Kiadó könyveinek teljes választéka megvásárolható könyvesboltunkban:

1114 Budapest, Vásárhelyi Pál u. 10.

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Noto Sans Symbols 2 – SIL Open Font License

Playfair Display – SIL Open Font License

Roboto – SIL Open Font License

Roboto Condensed – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License