A fordítás alapjául szolgáló mű:

Carol Kirkwood: Under a Greek Moon

Copyright © Carol Kirkwood 2021

All rights reserved

Borítóterv © Claire Ward, HarpercollinsPublishers Ltd 2021

Borítókép © Bill Oxford/Getty Images, Shutterstock.com

Szerző fotó © Mark Harrison Photography

Hungarian translation © Lévai Márta 2023

© Next21 Kiadó, 2023

ISBN 978 615 641 455 7

Next21 Kiadó Kft., Budapest

Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Szerkesztette Szekeres Dóra

Előkészítés Mandl Orsolya

Tördelés, ekönyv Hársfai László

Korrektúra Bérci Ágnes

Fordította

Lévai Márta

Donaldnak és Steve-nek,

mert bármikor meghallgatnak,

és mindig mellettem állnak.

Előhang

A fiatal nő szobája ablakából a tenger felé kémlelt, tekintete átsiklott az Ithoszt, ezt az apró szigetet átszelő főútvonal fölött. Innen jól láthatta a kikötői nyüzsgést, de el tudott bújni a déli nap forrósága, meg a szűk utcákon egymást lökdöső turisták sokasága elől, akik a nagyobb szigetekről, Krétáról vagy Rodoszról áradtak ide nap mint nap.

A szoba egyszerű volt, hagyományos görög berendezéssel: a padlót terrakottalapok fedték, egyszerű ágy állt benne, egy fenyőfa öltözőszekrény, ropogós fehér takarók, az ablakon zsalugáter. Gyenge szellő lebegtette az áttetsző tüllfüggönyt, amely fátyolként táncolta körbe a nő alakját egy ideig, aztán újra petyhüdtté válva lógott az ablak előtt.

A nő tekintete beitta a lenti látványt – halászok kiabáltak át egymásnak a kikötőgát mellett sorakozó hajókból, mind ugyanarra a ritmusra mozogtak, mint az előttük élő generációk hosszú sora is. Kikötötték a hajóikat, bevonták a hálót, és kincset érő zsákmányukat, a szardíniát és makrélát a hajóból a partra húzták. Az az érzés fogta el az őket szemlélőt, mintha évszázadok óta semmi sem változott volna itt.

Elfordult, behúzta a hátizsákja cipzárját, amibe már gondosan bepakolt minden szükséges holmit, és a szoba felé visszafordulva utoljára végigtekintett a helyiségen.

Szemébe ötlött a táskája mellett heverő képeslap, felvette, és újra elolvasta a szavakat, amelyeket már olyan sokszor látott, hogy bármikor fejből is idézte volna:

Ne veszítsd el a reményt. Kapaszkodj az álmokba.
Sose feledd, hogy a lelkünk mindig vörös fénnyel izzik.

Ne várj rám…

Megforgatta a lapot az ujjai közt, megnézte a képet a hátoldalán, amely Ithoszt ábrázolta, egy olyan idillt, amelyet a görög szigetekhez társít a képzelet, fehér homokos tengerparttal, zafírkék tengerrel, tradicionális épületekkel szegélyezett macskaköves utcácskákkal, a háttérben a sziklás hegyekkel. Mindig változó, mindig ugyanaz.

Sóhajtva letámasztotta a lapot az öltözőszekrényre, mert már nem akarta tovább magánál tartani. Nem volt tovább szüksége rá; a szavak kitörölhetetlenül az emlékezetébe vésődtek – soha, de soha nem fogja, nem tudja elfelejteni őket. Ekkor hallotta meg a szobához vezető kőlépcsőkön felfelé haladó lépések zaját, majd kopogtattak az ajtaján. Vetett még egy utolsó pillantást a képeslapra, aztán az ajtó felé fordult, hogy kinyissa.

ELSŐ RÉSZ

Első fejezet

Los Angeles, 2000. szeptember

Shauna Jackson megigazította sötét szemüvegét, de valójában semmi szükség nem volt arra, hogy felvegye, a kora reggeli fény alig hatolt át a Los Angeles-i Nemzetközi Repülőtér ablakain. Az órájára nézett. Türelmetlenül várta, hogy visszakapja a poggyászát, és beüljön a limuzinba, ami hazaviszi. Otthon, futott át az agyán; mennyi-mennyi ellentmondást tartogat. Épp leszállt a repülőről, ami visszahozta ide Írországból, arról a helyről, amely már évek óta nem az otthona, de ahogy a régi mondás tartja, bárhová viheted a lányt Enniscrea-ből…

Előfordult már máskor is, mint most, hogy úgy érzi magát Los Angelesben, mint egy betolakodó. Egy imposztor. Mintha Shauna Jackson, a sokszorosan díjazott színésznő, Dan Jackson, az egyik legnevesebb filmrendező özvegye valójában csaló volna, és bármelyik pillanatban megfoszthatnák a Golden Globe-októl meg az Emmyktől, hogy aztán fülét-farkát behúzva kelljen visszatérnie Enniscrea-be – amit az anyja kétségkívül örvendetes fejleménynek találna.

Megremegett, és azonnal elgondolkodott rajta, vajon az Írország nyugati partján szemerkélő nyálkás eső és köd szivárgott-e be a csontjaiba, vagy esetleg egy apró jégszilánkot hozott-e magával a szívébe szúródva, amit még a kaliforniai hőség sem tudott megolvasztani. Bárcsak vele lenne most az apja és köré hintene valamennyit varázslatos optimizmusából. Tökéletesen maga elé tudta képzelni, ahogy felé fordul: Ugyan már, Shauna, ne búsulj ennyire, hiszen minden egyes járdakő alatt ott bujkál a boldogság és öröm, ha egy kicsit odafigyelsz. De ehelyett magányosnak érezte magát, és bár jókora vagyona volt, körülvette a hírnév (meg az azzal járó valamennyi csapda), ezek sem védhették meg a megalázottságtól és a gyötrődéstől.

Ó, Dan, miért tetted?

Shauna Chanel napszemüvegén át kémlelt körbe a poggyászkiadó területén, felismerte-e valaki. Volt idő, amikor barátságosan rámosolygott volna az illetőre, és boldogan adott volna a rajongóinak pár autogramot, de ma minden kis trükköt bevetett, amiket Hollywood hírességei szoktak, hogy észrevétlenek maradjanak: ügyelt rá, hogy feltétlenül ő szálljon le utoljára a gépről, minimális poggyásszal utazott, lángvörös haját kalap alá, zöld szemét sötét szemüveg mögé rejtette, ezenkívül a lánykori nevét adta meg az úti dokumentumokban, Shauna O’Brien néven utazott, nehogy valaki előre leadja a fülest a paparazzóknak, miután meglátja a jegyfoglalását. Már egy életre elege volt az összes fotósból. A férje megdöbbentően korai halálát követő időszakban szabályosan vadásztak rá, és a legváratlanabb pillanatokban tébolyultan, csapatostul vetették rá magukat. Az a hír tüzelte őket, hogy Dan hűtlen volt a feleségéhez, és fia is született egy másik nőtől. Mintha a veszteség nem lett volna elég szörnyű önmagában, Shaunának azzal is meg kellett birkóznia, hogy Dan szeretője eladta a sztoriját, és megszellőztetett minden mocskos kis titkot. Shauna élete soha véget nem érő rémálommá változott.

És Írországban a sok rossz még rosszabbra fordult.

Visszagondolva, amikor kilépett a repülőből a Shannon reptéren, úgy érezte, mintha megállt volna az idő. Nem állt lesben egyetlen lesifotós sem, senki sem törődött vele, rá sem néztek. A taxis, aki elvitte a szülei takaros, fehérre meszelt falú villájáig, mit sem sejtve csevegett vele. Fogalma sem volt róla, hogy valódi hírességgel hozta össze a sors. Mintha egy csapásra visszaváltozott volna Shauna O’Brienné, és sohasem hagyta volna el Enniscrea-t.

Ez volt a jó része. Ám a rosszallás is ugyanolyan erős áradatként vette körül, mint egykor, amint átcipelte a bőröndjeit a küszöbön. Jól tudta, hogy az anyja mennyire utálja, ha egy vendég bejelentés nélkül érkezik, de ez volt az egyetlen módja, hogy Shauna anélkül tudjon találkozni vele, hogy az anyja arra előre felkészülne. Csak így remélhetett válaszokat az anyjától a kérdéseire.

– Akkor most egy ideig maradni fogsz, jól sejtem?

– Ha gond, mama, bármikor el tudok menni egy hotelbe.

– Nem azt mondtam, hogy gond volna – fújtatott az anyja. – Csak nem számítottam rád.

– Aggasztott a leveled. Az első gépre helyet foglaltam.

– Hát, apád biztosan örülni fog, hogy láthat. – A hangsúlya azt érzékeltette, hogy őt úgysem igazán izgatja ez az egész ügy.

– Mi baja papának, mama? – Shauna lehalkította a hangját, arra az esetre, ha az apja valahol hallótávolságon belül volna, bár akkor egészen biztosan ő is odajött volna már, hogy üdvözölje. – A sorok közül azt olvastam ki, hogy komoly dologról van szó. És rettentően aggódtam, mert fogalmam sem volt, mi történik. Miért kell mindig annyira titokzatoskodnod? – Persze tudta, miért: ez is a kontroll része volt, egy módszer, amivel anyja szigorúan kézben tarthatta az információáramlást a lánya és a férje között.

– Azt gondoltam, már bőven elég bajod van a miatt a botrány miatt, amiről a hírekben hallottam. – Az anyja csücsörített, amitől aszalt szilvára emlékeztető ráncok szaladtak szét sugárszerűen az ajka körül. – Megdöbbentő, hogy az a nő képes volt az arcát is megmutatni, és mindennek tetejébe, a halottvirrasztáson. Csak arra tudok gondolni, mekkora szerencse, hogy nektek kettőtöknek nincs gyereketek. Ez a szégyenek szégyene… Mit gondolhatott a pap, amikor látta a lapokat? Remélem, bocsánatot kértél tőle! És belegondolni, hogy a férjed… Alig voltam képes rá, hogy Sean atya szemébe nézzek ezek után. Mindez nem történhetett volna meg, ha Enniscrea-ben maradsz.

Shauna tudta, hogy kár volna vitába szállni vele.

– Hol van papa?

– Egy kicsit lepihent. Hamarosan felébred. Felteszek egy kis teavizet, míg rendbe hozod magad.

Shauna azzal is tisztában volt, hogy addig egy kérdésére sem fog választ kapni az anyjától, míg kellően nettnek nem látja őt, meg a holmiját, ezért felrángatta a bőröndöket a szűk lépcsőházban a régi padlásszobájába, amelynek az ablakából távolról a tengerre lehetett látni. A kilátást nem lehetett összehasonlítani a csendes-óceáni napkeltékre és napnyugtákra nyíló panorámával, amit Kaliforniában láthatott a házából, de az enniscrea-beli látkép is sokszor lélegzetelállító volt. Például amikor a zápor és a napsütés együttese szivárványokat varázsolt az égre, sokszor kettőt-hármat is egyszerre. Gyerekként ámulva leste őket, és mindig harsányan hívta az apját, hogy ő is láthassa. Most maga elé képzelte, ahogy papa a térdén lovagoltatja, és a leipreachánokról, vagyis a koboldokról mesél neki, azokról a huncut kis emberkékről, akik a szivárvány vége alá rejtették el az arannyal teli edényeiket, ahol soha senki nem találhatta meg azokat.

– De persze az embernek nincs ám szüksége szivárványra meg arannyal teli cserépedényekre ahhoz, hogy boldog legyen – tette mindig hozzá az apja.

Shauna szemét elöntötték a könnyek. Elfordult az ablaktól. Idefelé a taxiban igyekezett felvértezni magát a hírek ellen, amelyeket az anyja eddig visszatartott, legyenek azok bármilyenek, ám most, hogy itt állt, körbevéve a gyerekkori emlékekkel, úgy tűnt, elillant minden eltökéltsége. Ahelyett, hogy elindult volna lefelé, egy kicsit még szemlélte a tető alatt megbúvó kis hálószobát. Nagyjából ugyanolyan maradt, mint amilyen Shauna gyerekkorában volt. A régi ruhái eltűntek a szekrényekből,fiókokból, de a polcokon még mindig a kedvenc regényei meg az iskolai füzetei sorakoztak. Kinyitotta az egyik felső szekrényt, és felragyogó szemmel vette észre benne a szívének oly kedves gyűjteményt: a Photoplay régi számait. Miközben a többi tizenéves a Jackie és a Seventeen lapjait bújta, és David Cassidy meg David Soul plakátjai fölött merengett, addig Shauna szűkre mért zsebpénzét arra a magazinra költötte, amely a mozibolondok bibliájának számított, mert ő jobban szeretett a hollywoodi pletykákba feledkezni. Benyúlt a szekrénybe, és előhúzott egy lapot a kupacból, hogy aztán egy ideig megdelejezve nézze a címlapot, önkéntelenül tükrözve Grace Kelly tökéletesen amerikai mosolyát, ami az 1956-os kiadványról ragyogott rá. Lapozni kezdte a sárguló, oly sokszor végignyálazott oldalakat, és újra végigfutott a tekintete Grace Kelly „Sosem hallott történetén”. Pontosan, ahogy emlékezett: semmi igazi felfedezés, csak újabb összefoglaló Grace életének addigi, mindenki által jól ismert eseményeiről, mellé egy fotó a Gazdagok és szerelmesekből, amelyen Grace és Bing Crosby látható.

Shauna mindig is megszállott rajongója volt a legendás hollywoodi színésznőnek, aki mesébe illő fordulattal vált hercegnévé. Tizenévesen utálta a saját vörös haját, és mindig arról ábrándozott, hogy szőke és csoda szép, mint Grace. Több évbe telt, mire sikerült megbarátkoznia a külsejével, annak dacára, hogy Dan mindig az „ő preraffaelita nimfájának” nevezte, és folyton a lelkére beszélt, hogy hagyjon fel végre azzal, hogy szőkíti a haját, ne akarjon olyan görcsösen hasonlítani a bálványára. Milyen ironikus fordulat, hogy miután Shauna visszatért az eredeti, természetes vörös hajú, sápadt bőrű külleméhez, felfedezve, hogy ezzel kitűnik a Los Angeles-i, önbarnítóval színezett, gondos plasztikai kezelésekkel karbantartott bőrű sokaságból, Dan hamarosan megcsalta egy másik nővel.

Shauna arca megrándult. Már megfogadta, hogy nem kínozza magát a Danről szóló emlékekkel. Inkább visszakormányozta a gondolatait a bálványához és ahhoz az estéhez, amikor találkoztak egymással. A jelenet beleégett az emlékezetébe: a méltóságteljes kézfogás meg az elragadó mosoly. És oly sok minden más is történt még aznap este, amit szintén sohasem fog elfelejteni. Egy ígéret. Egy simogatás. Egy álom, ami sosem válhat valóra. „Senkihez sem vagy hasonlítható, Shauna…”

Bárcsak Grace tovább élt volna, és alkalmuk lett volna rá, hogy jobban megismerjék egymást. Vajon milyen tanácsot adna Shaunának ebben a mostani helyzetben? Mosolyogj, és tégy úgy, mintha nem törődnél az egésszel, drágám.

Jó tanács, de lehetetlen betartani. Főként így, hogy az anyja lent várt rá, hogy végre megossza vele a hírt, amiért Shauna megtette ezt a nagy utat. Most, hogy itt volt, a kilátás olyan rémülettel töltötte el, hogy legszívesebben elfutott és elrejtőzött volna valahová, mintha addig, amíg kimondatlanul marad, pontosan milyen állapotban van az apja, nem válhatna valóra, és ő továbbra is azokba az emlékekbe kapaszkodhatna, amilyen régen volt.

Végül összeszedte magát, eltökélte, hogy elindul lefelé. Megigazította a sminkjét, mielőtt rácsukta volna az ajtót a régi időkből itt maradt holmijára meg az ifjúkori álmaira.

Aznap, amikor az apját eltemették, az időjárás a szokásos napsütéses-esős eleggyel, a klasszikus ír kombinációval örvendeztette meg őket. Sean atya gyászbeszéde derűs volt, jóindulatú és bensőséges, ahogy a nyája egyik régi tagjának búcsúztatásához illett. A templomot megtöltötték Shauna apjának régi barátai és kollégái, a helyi ismerősök, és mellé a megszokott szedett-vedett népség, akiket mintha soha senki nem ismert volna, mégis felbukkantak az összes alkalommal, ha a hitközségből valakit temettek, ám feltehetően rendszerint csak az esemény után felszolgált ingyen tea és szendvics vonzotta őket oda.

Shauna anyja, akinek ezúttal megtört szokásos ridegsége, végig a lányába kapaszkodott. Sírva figyelte, hogyan eresztik le a férje koporsóját a sírgödörbe. Miközben igyekezett megtalálni a megfelelő szavakat, hogy megnyugtassa az anyját, Shauna úgy érezte magát, mint egy gyerek, aki felnőttszerepbe kényszerült, amelyben elveszettnek és bizonytalannak érzi magát, és kétségbeesetten vágyakozik erős, megingathatatlan anyja jelenléte után, mert azt szeretné, ezúttal is ő vegye át az irányítást, ne tőle, a lányától várja el.

A sír mellett állva Shauna felolvasta W. B. Yeatstől az Az ég köntösére vágyik című költeményt, apja kedvencét. A hangja elcsuklott, amikor a „Lépj lágyan: amin jársz: az álmaim”{1} sorhoz ért, mert a fülébe csengett apja dallamos hangja, amint gyerekkorában felolvassa neki. Minden színészi képességét latba kellett vetnie, hogy felülkerekedjen elgyengülésén, azon fohászkodva, hogy méltó legyen az apjához a felolvasás. Amikor a szivárvány feltűnt az égen, úgy érezte, üzenetet kapott papától, hogy igen, lányom, sikerült.

Shauna egy rándulással tért vissza a jelenbe, miután a limuzin lekanyarodott az autópályáról, és befordult a North Knoll Drive-ra. Nem Beverly Hills legdrágább és legszebb környékén lakott, de a tetőtéri apartmant az első olyan szerepéért kapott fizetési csekkből vette, amit valódi hollywoodi filmben játszott, a Csak a legbátrabbak maradnak címűben. A deréktól lefelé megbénult vietnámi veterán feleségének szerepe egy Emmy-díj-jelölést hozott neki a Legjobb női mellékszereplő kategóriájában, és beindította a karrierjét. Talán emiatt volt, hogy a lakás komoly érzelmi értéket jelentett számára, és még akkor is ragaszkodott hozzá, hogy meg akarja tartani, amikor Dannel beköltöztek közös tengerparti házukba Malibun. Akkor azzal indokolta a döntését Dannek, hogy rámutatott, az apartman mennyivel kényelmesebb távolságra van a stúdióktól. Ám az igazság az volt, hogy Shauna örült, hogy van egy saját helye, amit Virginia Woolf a „saját szobának” hívott, egy olyan szentély, ahová bármikor visszahúzódhat.

Miután kiszállt a limuzinból és belépett az előcsarnokba, azonnal rátört valamiféle nyugalom, összeszedettebbnek érezte magát. Igen, most ez az otthona, ahová nagyon jó megérkezni.

Második fejezet

– Shauna, hát itthon vagy?

Az időeltolódás miatti kimerültségtől tizennyolc órát aludt egyfolytában, és miután felébredt, kilépett az erkélyre, hogy egy kicsit még elmeneküljön az üzenetrögzítő kitartó villogása elől. Arra is alig volt ideje, hogy körbefordulva szemügyre vegye a West Hollywood-i hegyeket, amikor egy nyitott tetejű piros Cadillac állt meg az épület előtt, benne Roxy Lennonnal, Shauna legrégibb és legjobb barátnőjével, aki azonnal izgatottan felintegetett neki az utasülésből. Aztán felvágtázott a lépcsőkön, és perceken belül már ott is állt az ajtó előtt a maga teljes valójában.

A Jimmy Choo tűsarkúban épp száznyolcvan centisre nőtt Roxy jócskán Shauna fölé magasodott, aki mezítláb volt, egyszerű Levi’s farmerban és egy New York Yankees feliratos felsőben. Sminket is alig viselt, miközben barátnője lényegesen vamposabb külsőre szavazott: fekete, tüskésre nyírt haja afféle „édesen elheveredtem egy szalmakazalban, és így ébredtem”-típusú könnyed sikket árasztott, a vaskos fekete tusvonal szépen kihangsúlyozta barna szemét, boldogan Shaunára mosolygó száján skarlátvörös rúzs fénylett. A drámai összhatást piros, skót kockás nadrághoz viselt motoros bőrdzsekiből álló öltözék egészítette ki, amiben fantasztikusan festett.

– Shaunie! – Roxy viharos mozdulattal két karjába ölelte, hosszan, erősen, aztán hátrahúzódott, hogy alaposan szemügyre vegye. – Ennyire rémes volt, hm? – Erős liverpooli kiejtését finom transzatlanti orrhang lágyította.

Shauna válla legörnyedt.

– Hála istennek, hogy itt vagy. Úgy éreztem magam, mint aki megérett a bolondokházára.

– Ó, ez baromság, te vagy a legjózanabb ember, akivel valaha találkoztam.

– Már nem. Na, és ki az a Cadillacben?

Roxy játékosan rákacsintott, aztán a kezét megfogva újra kivezette az erkélyre. A kocsi sofőrüléséből jóképű, olajos bőrű fiatalember tekintett fel rájuk, aki ránézésre feleannyi idős lehetett, mint Roxy.

– Marco. Hát nem fantasztikus fiú?

A fiatalember barátságos integetéssel reagált, amikor meglátta őket, mire Roxy csókot dobott felé.

– A milánói divathéten ő volt az egyik modell. Nem beszél túl jól angolul, de a fontos térképeket kiválóan tudja olvasni, ha érted, mire gondolok. – Jelentőségteljesen megbillegtette a szemüvegét.

– És azzal a fiatal tervezővel mi lett? A pártfogoltaddal, aki imádott téged, te meg képtelen lettél volna nélküle élni?

Roxy a homlokát ráncolta.

– Jason Turner? Egy kicsit elszaladt vele a ló, elbizakodottá vált, és pénzt akart tőlem kérni egy új márka bevezetéséhez. Talán még eleget is tettem volna a kérésének, ha nem kapom rajta, amint épp az egyik gyakornokot keféli. Megmondtam neki, hogy azonnal fogja a cókmókját, költözzön el, és oldja meg saját zsebből az üzletet.

– Basszus, annyira sajnálom. – Shauna látta, hogy Roxyt, minden hősködés és színlelt nemtörődömség ellenére megviselték a történtek.

A barátnője csak legyintett a részvétre.

– Bőven élnek még a földtekén hozzá hasonlók, és arra semmi esély, hogy Marco is efféle szemétséget követ el ellenem. Néhány hét múlva visszamegy az egyetemre, így hát ketyeg számunkra az óra, és mi ki fogjuk hozni belőle a legtöbbet. – Roxy csintalan mosolyt vetett Shaunára. – De elég belőlem! Ideje elbeszélgetnünk. Szükségem van hozzá italra?

– Kérsz egy száraz martinit?

– Annyira jól ismersz!

– Na, ezt hívom én rendes üdvözlésnek – jegyezte meg Roxy, miután letelepedtek a spanyol koloniál stílusú székekre, amelyeket úgy fordítottak, hogy lássák a kilátást is. Tűsarkú cipőbe bújtatott lábát feltette az alacsony asztalra, és kortyolt egyet a viszkózus, átlátszó folyadékból, aztán kihalászta belőle az olajbogyót, és a szájába dobta. – Isteni. Na jó, mesélj!

– Marco nem bánja, hogy kint kell ücsörögnie a kocsiban? Nem kellene behívnunk, hogy ő is csatlakozzon hozzánk?

– Ne válts témát! Marco jól megvan ott lent. A következő Ralph Lauren-bemutató hanganyagát hallgatja lent a kocsiban. Párizsban várja a következő munka. – Ivott egy újabb kortyot az italából, és közben alaposan megnézte magának barátnőjét. – Tehát hogy vagy? Hogy mentek a dolgok Írországban?

Shauna a saját Whisky Mac koktélját forgatta a poharában, de nem ivott belőle egy kortyot sem.

– Apa meghalt. Múlt héten volt a temetés.

– Jaj, drágám, ne! – Roxy azonnal felpattant a székből, letérdelt a barátnője széke mellé, és szorosan átölelte. – Shauna, miért nem hívtál fel? Tudod, hogy mindent eldobtam volna, és azonnal indulok hozzád, ha kell.

Végre mellette volt egy barát, akinek kiönthette volna a szívét, Shauna mégsem találta a szavakat. Roxy átölelte, hogy megnyugtassa, míg zokog.

– Jaj, szegény. Hihetetlen, milyen rémes éved volt! Mintha nem lett volna már elég bajod Dan miatt.

– Annyira sajnálom, hogy papának hallania kellett ezt a sztorit, mielőtt meghalt. Imádta Dant, és egészen biztos összetörte a szívét az ügy.

– Téged jobban szeretett, hiszen te voltál a kis hercegnője. Ő maga küldte volna el Dant a fenébe, ha elég jól lett volna hozzá.

Shauna arca megrándult.

– Elnézést, drágám.

– Semmi baj, talán igazad van. Csak annyira szerettem volna, ha mama megenyhül. Végig azon volt, hogy engem emlékeztessen, milyen rútul cserben hagytam őket.

– Jaj, jézusom, ugyan már! Két Emmy-díj, egy hatalmas rakás díjnyertes tévésorozat meg film, több pénz, mint amennyiről valaha ábrándozhatott volna – amelynek egy részét arra a házra áldoztad, amiben él, meg a kocsira, amit vezet –, és még mindig képtelen elismerni, hogy milyen szép sikersztorit tudhatsz magadénak? Néha úgy gondolom, jobban örülne, ha az egyetemen ragadsz, könyvelést tanulsz, aztán visszatérsz hozzájuk, a hátsó szobájukban laksz, ahonnan nap mint nap eljársz, hogy eleget tégy unalmas kis galwayi állásod kihívásainak.

Shauna elnevette magát, de aztán újra sírva fakadt.

– Kívántál már valaha olyat, hogy bárcsak visszaforgathatnád az időt, és visszatérhetnél azokba az évekbe, amikor még diákok voltunk?

– Hogy visszamenjek a manchesteri campusra? – emelte meg a szemöldökét Roxy gunyorosan. – Atyám, mintha egy másik élet lett volna, nem? De közben mélyen belül azóta is ugyanazok maradtunk, nem?

Shauna a gondolataiba mélyedve elnézett a Los Angeles-i háztetők fölött abba az irányba, amerről Santa Monica derengett a távolban. Aztán szomorúan megrázta a fejét.

– Engem ez az elmúlt néhány hónap megváltoztatott, Roxy. Szerintem én már sosem leszek ugyanaz, aki voltam. – Óriásinak érezte az erőfeszítést, amivel folyton megpróbálja megőrizni az önuralmát. Szorosan lehunyta a szemét, és fohászkodott, hogy a könnyek bent maradjanak, de képtelen volt visszatartani a sírást.

Roxy határozottan megszorította a kezét.

– Hé, figyelj, elhiszed, hogy ezen is túlleszel? Hiszen volt már részünk rémesebb élményekben is.

Shauna újra a fejét csóválta.

– Pedig megfogadtam, hogy soha többé nem hagyom, hogy ennyire megbántsanak. Azok után…

– Shauna, tudod, hogy azon is túljutottunk. Ezen is túl fogunk. Már nem vagy az a naiv kis tizenkilenc éves lányka, akinek a világa is összedől, csak mert átvágták. Jól van, persze, Dan nagyon szemét módon viselkedett, de ahhoz nem fér kétség, hogy szeretett téged. Felejtsd el azt a szemét ribancot, aki a ronda, mohó kis ujjait belemélyesztette a férjedbe – hiszen semmit sem jelentett Dannek. Ismered a szabályt: meggyászolod, tanulsz belőle, aztán továbblépsz – ahogy mindig is tettük.

– De vajon igazán ezt tettük? Szerinted tényleg képes leszek továbblépni ezek után? Bármennyivel is jobban tudom csinálni most, mint az után a görögországi nyár után? Az az emlék, bármit is teszünk, mindig velünk marad.

Roxy bólintott, de nem visszakozott.

– Nem azt mondom, hogy el kell felejtened, ami történt – nem olyan a természeted. De azt nem hagyhatod, hogy egészben felfaljon.

Shauna nagy levegőt vett, aztán egyetlen hajtással kiitta a koktélját.

– Lassabban, csajszi!

– Jaj, ne már! Pont te mondod? Szükségem volt erre. – Shauna sóhajtott egy nagyot. – Figyelj, Roxy, igazad van. Tovább kell lépnem. De egyszerűen nem tudom, hogyan. Úgy értem, mi jöhet most?

– Apró lépéseket teszünk, ez a megoldás. Ebben a pillanatban arra kell koncentrálnod, hogy a következő néhány héten túl legyél, vállat rándíts a sajtóra meg a pletykalapok cikkeire. Tartsd szem előtt az ősi mondást: ma hír, holnap sajtpapír. Vesd meg a lábad, és mindig fel a fejjel! – Roxy eltűnődött. – Aztán pedig nekiállunk, és lekaszabolunk pár démont.

– Nem kevés settenkedik körülöttem mostanság.

– Ez rám is igaz. Így hát elcsípjük őket, és mindet kinyírjuk.

Shauna bólogatott ugyan, de zöld szeméből kétely sugárzott.

– Te meg én a világ ellen?

– Naná! Ahogy mindig – csak ezúttal nevesebb divatházak ruháit viseljük közben.

Shauna erre önkéntelenül is elmosolyodott. Roxy határtalan ereje és önbizalma magával ragadta.

– És új munkát is kell szereznünk neked. Nem hagyhatjuk, hogy valami körmönfont, alattomos kis lotyó elorozza előled az igazán izgalmas szerepeket, főleg így, hogy a legjobb rendezők a fél karjukat adnák azért, hogy elvállald a filmjeik főszerepét. És utána… – Roxy tekintete Shaunáéba mélyedt, és nem eresztette – utána talán eljön az idő számodra, hogy visszamenj…

– Hová? – Shauna ugyan kimondta a kérdést, de a lelke mélyén pontosan tudta rá a választ.

{1} Szabó Lőrinc fordítása.