Papának – aki arra tanított,
hogy mindig átülhetek egy másik csónakba

PROLÓGUS

Két unikornis szelte át a csatadúlta síkságot a holdtalan éjben.

Az első a Vadonon át vágtatott, a rajta ülő maszkos férfi keményen ösztökélte. A második csak poroszkált hátán rohadó szívű lovasával. A bomló szív lassan, de határozottan vert, egy szív, melyet a Káosz éltetett.

A maszkos lovas ért hamarabb a találkozóhelyre, a szemében izzó tűz volt az egyetlen fényforrás a véghetetlen sötétségben. Figyelte, ahogy a Takács közeledik; unikornisa foszladozó patáinak dobbanása a porban temetési dobként hangzott.

A lovas szeme félelemtől izzott, ahogy a Takács halhatatlan vadállata körözni kezdett körülötte. Mindig is tartott a lovastól. Ettől érezte magát élőnek.

A Takács tudta, hogy egyre szítja a másikban a rettegést. Mindig is félni fog tőle. De ez számára nem jelentett semmit.

– Ideje kezdenünk.

A Takács hangja nem egészen volt emberi, szavai éppoly tépázottak voltak, mint unikornisa szárnya.

Az izzó szemű kém lehajtotta fejét, és visszavágtatott Négypont irányába.

A Takács nézte; fekete köpenyében fuldokolva vonaglott a szél. Nem érdekelték az elszenvedett veszteségek, és nem törődött áruló fiával sem. Csak a jövő foglalkoztatta.

Hiszen ha nem tudja megnyerni a játékot, akkor változtatnia kell a szabályokon.

KENNA

KOPOGÁS AZ AJTÓN

Anyári napforduló éjszakáján Kenna Smith a parton üldögélt, és nézte, ahogy a napkorongot elnyeli a tenger. Miközben Margate éjszakai fényei feléledtek a háta mögött, elővette zsebéből Skandar levelét, a borítékra bámult, majd újra zsebre vágta, olvasatlanul. Három nappal azelőtt érkezett. El akarta olvasni. Tényleg akarta. Annyira hiányzott neki a testvére, hogy néha azon kapta magát, félálomban neki suttog a sötétben. Valami butaságot. Valami ijesztőt. Valami titkosat. Aztán persze ráeszmélt, hogy a szomszéd ágy üres. Üres már majdnem egy éve. Hiszen Skandar már lombházban alszik, és napközben az elemek mágiáját tanulja a saját unikornisával.

Ez volt a baj a levelekkel. Arra emlékeztették Kennát, hogy sosem lehet unikornisa. Két éve, amikor elbukott a keltetővizsgán, eldőlt, hogy nem válhat lovassá. Nem jöhet létre kötelék közte és egy unikornis között, és sosem élhet Szigeten. Amióta pedig néhány héttel azelőtt meglátogatta öccsét, és találkozott unikornisával, Gazfickó Szerencséjével, sokkal nehezebb volt testvére leveleit olvasni.

Nem tudta elfelejteni, ahogy Gazfickó és Skandar egymás tükörképeiként mozdultak, mintha csak közös lélek lakna bennük. Kísértette a fekete unikornis nyakán hullámzó izmok látványa, szemébe égtek a szárnyaiból csillagporként előtörő szikrák. A szenvedélyes szeretet, mely Skandar szeméből áradt, amikor Gazfickóra nézett. A kötelék, mely mélyebben gyökerező, mint amely báty és nővér között lehet. A kötelék, melyből mágia fakad.

Kenna leporolta a homokot lábairól, és visszahúzta cipőjét. Korábban a barátai is itt voltak – az újak, akiket nem érdekeltek az unikornisok. Amióta visszatért Skandar Próbatételéről, mindenkiből elege volt, aki Szigetről kérdezte; azt felelte nekik dühösen, hogy az is csak olyan, mint Anyaföld, csak rosszabb, az unikornisok pedig csak rémisztő lovak ocsmány szárnyakkal. A legtöbben nem szívesen hallgatták, de az unikornisutálók gyorsan királynőjükké koronázták.

Szünetekben Kenna köré gyűltek, és nevetgéltek, mikor arról mesélt, hogy a lovasokat ütött-kopott régi kabátokba öltöztetik, és fákon kell élniük. Halványan pislákolt benne a remény, hogy egyszer talán tényleg anyaföldinek érzi majd magát. Hogy sikerül beilleszkednie ide. Még az utolsó Káosz Kupát sem volt hajlandó megnézni az apjával. Nem volt hajlandó észrevenni az apja arcára kiülő fájdalmat, amikor magára hagyta a tévénél, hogy egyedül nézze meg a világhírű unikornisversenyt. Igyekezett nem gondolni arra, hogy anyja mekkorát csalódna benne, és inkább a kihalt városban lógott új barátaival.

Aznap Kenna nem látta a tévében, ahogy Nina Kazama megnyerte a Kupát – az első anyaföldi a történelem során. Úgy tett, mintha nem érdekelné. De amikor bezárkózott a hálószobájába, videók százait nézte meg Nináról és unikornisáról, Félrecsapott Villámról, amint átszáguldanak a célvonalon. És egyre világosabb lett számára, hogy nem való új barátai közé; minden, amit tett, csak színlelés volt.

Hazaérve beütötte a kapukódot a Sunset Heights ajtaján, és a Szigeten nemrég látott lombházakra gondolt. Nem tudta kiverni a fejéből, hogy inkább Skandarral és barátaival élne Sasfészekben, míg egy Gazfickóhoz hasonló unikornis várná lent az istállóban. Hiába telt el két év, még mindig egy saját egyszarvú volt a legnagyobb vágya.

– Kenna?

– Szia, apa – mondta, ahogy belépett a 207-es lakásba.

Apja már munkaruhában volt, éjszakai műszak várta a benzinkúton. Kenna megkönnyebbült – volt, amikor lehetett vele beszélgetni, mielőtt munkába indult volna, és volt, mikor képtelenségnek bizonyult. Aznap a könnyebbik eset állt fent – az a fajta, amelyről Skandarnak is beszámolt leveleiben, nem a keményebbik, melyről mélyen hallgatott.

Afféle családi táncként egymás körül toporogtak az előszobában: Kenna a kabátját akasztotta a férfi feje mögött lévő fogasra, apja a kulcsait ejtette ingje zsebébe.

– Nézted a postát? – kérdezte apa.

Arra volt kíváncsi, írt-e Skandar.

– Igen, néztem. Semmi – hazudta Kenna.

– Sebaj. Remélem, nemsokára ír – mondta apa, és megpuszilta Kenna feje búbját. – Jó éjt, kicsim. Reggel találkozunk.

Skandar levele szinte égette Kenna zsebét, mikor a szobájába lépett. Tudta, hogy szólnia kellett volna róla apának, de nem ment – aznap éjjel legalábbis. A napforduló éjszakája volt: országszerte tizenhárom éves gyerekek tették le a keltetővizsgát, és mindnyájan abban reménykedtek, hogy éjfélkor öt koppanást hallanak ajtajukon, és unikornislovassá válhatnak. Kenna biztos volt benne, ha most említené Skandar levelét, apa csak arról tudna beszélni, hogy épp egy éve annak, hogy Skandart elhívták Szigetre.

Lényegében apa máskor sem tudott másról beszélni, csak Skandarról és Gazfickó Szerencséjéről. Kenna emiatt úgy érezte, hogy bármi, amit tesz – akár jó jegyet kap matekból, akár új barátra tesz szert, vagy csak álomba zokogja magát –, említésre sem méltó. De azért el kellett ismernie, hogy szereti, ha apa boldognak tűnik – egész gyermekkorában alig látta mosolyogni. Apja és saját érzései két tűz közé szorították.

De boldogtalanságán kívül Kenna valami mást is titkolt apja elől. Meg volt róla győződve, hogy van valami egyéb Skandar különös, Szigetre vezető útjában azon felül, amit elárult róla. Számos könyvön rágta át magát a könyvtárban, weboldalakon és fórumokon kutatott olyan rendkívül tehetséges gyerekek után, akiknek nem kellett letenniük a keltetővizsgát.

Eredménytelenül. Minden gyereknek, aki betöltötte tizenharmadik évét a napfordulóig, vizsgáznia kellett. Ez volt a törvény. A törvény, melyet nem alkalmaztak Skandarra. Kenna szégyellte magát a fejében emiatt kavargó bántó gondolatok miatt. Mindig ő volt az erősebb, gyorsabb és okosabb. Ő segített Skandar felnevelésében; tudta volna, ha testvére annyira kivételes. Minden szeretete ellenére tudta, hogy nem az. Mindig a segítségére szorult. És ez nem jelenthetett mást, mint hogy Skandar rejteget valamit.

Későre járt. Kenna összekuporodott a paplan alatt, Skandar levelét az éjjeliszekrényre tette. Majd holnap elolvassa. Talán. A plafonra bámult, és igyekezett nem várni az éjfélt. Ez már a harmadik ilyen éjfél, és ez is kopogtatás, és Sziget hívása nélkül telik el. Próbált nem gondolni a neki rendelt unikornisra, ahogy minden napforduló éjszakáján – nem elképzelni a színét, a szárnyait, az elemet, melyhez rendeltetett.

Kopp-kopp.

Kenna felült. Apa itthon hagyta volna a kulcsait? Az nem lehet, látta, amint zsebre teszi őket.

Kopp-kopp.

Nem álmodott. Ébren volt, semmi kétség.

Lábujjhegyen az ajtóhoz ment, és tétovázva megállt. Kinyitja, ha még egy koppanást hall. Ha nem, akkor az eszére hallgat, és visszamegy az ágyba.

Kopp.

Erősen dobogó szívvel kitárta a 207-es lakás ajtaját, és egy sápadt, tetőtől talpig feketébe öltözött férfival találta szemközt magát. A férfi zöld szemével végigmérte, majd tekintete zavarba ejtő módon megállapodott a lány arcán. Az alak pofacsontja veszélyesen élesnek tűnt a folyosó lámpafényében; a nyelve ezüstösen megcsillant, amikor megszólalt:

– Dorian Manning – mondta, és előrenyújtotta vékony kezét.

Kenna nem rázta meg.

– A Keltető elnöke és az Ezüst Kör vezetője. – A férfi fontoskodva megköszörülte torkát, és felhúzta az orrát, mint aki arra vár, hogy Kenna mondjon valamit, s ettől úgy festett, mint egy csatornapatkány.

– Értem… – Kenna szíve erősebben vert a Keltető szó hallatán, de igyekezett hangját nem megemelni, miközben eltűrt egy tincset a füle mögé. – És mi járatban van erre?

– Azért jöttem, hogy alkut kössünk – mondta a férfi fontoskodva.

Kenna megpróbálta becsukni az ajtót. A férfi teljesen úgy nézett ki, mint egy megszállott unikornisrajongó. Az csak véletlen egybeesés lehet, hogy épp a napforduló első perceiben kopogtat. A csalódottság az eddig elszenvedett csalódásokhoz hasonlóan még apróbbra törte Kenna szívét.

Az ajtó azonban nem csukódott be. Dorian Manning fényes, fekete csizmájának orra megakadályozta.

– Ellenedre lenne, ha megtalálhatnád a számodra elrendelt unikornist, Kenna Smith?

ELSŐ FEJEZET

A VÉRES PIKNIK

Skandar Smith fekete unikornisát, Gazfickó Szerencséjét figyelte: az egyszarvú véres fogait nyalogatta. Éppen piknikhez illő nap volt. Az augusztusi ég kékebben ragyogott, mint a vízmágia, a nap melege még elszántan ellenállt a közeledő ősz hűvösének.

– Hová tűntek a szendvicsek? – kérdezte Mitchell Henderson orrnyergére csúszott barna szemüvege mögül. Térdelve túrta át módszeresen a fonott piknikkosarat.

– Alighanem megettem őket – felelte Bobby Bruna, arra sem méltatva társát, hogy kinyissa a szemét.

– De hiszen közösek voltak! – kiabált Mitchell. – Pontosan kiszámoltam, hogy mindannyiunknak egyformán jusson…

Bobby felkönyökölt.

– Abban a hitben voltam, hogy ez egy piknik. Nem az volt a cél, hogy szendvicseket együnk?

– Tessék, itt az enyém, Mitchell – mondta Flo, és Mitchell felé csúsztatott egy szendvicset a takarón, melyen ültek. – Már korábban kivettem a részemet a kosárból. – Flo a veszekedéstől irtózott legjobban, így nem volt meglepő, hogy feláldozza szendvicsét a béke oltárán.

– Ezt Bobby csinálta? – kérdezte Mitchell, és majszolás közben gyanakodva vizsgálta a Flótól kapott háromszög alakú szeleteket.

Flo nevetett.

– Nem tudom, de már nem veszem vissza! Add Vörösnek, ha nem ízlik.

Skandar Gazfickó horpaszának dőlve feküdt, az egyszarvú összecsukott szárnyainak tollas hegye csiklandozta nyakát. Ez volt a legnyugodtabb pillanat, melyet Skandar átélt azóta, hogy egy éve Szigetre érkezett. Boldog volt – hát hogy ne lett volna az? Végre tartozott valahová. Összekapcsolódott egy unikornissal. Barátai lettek: Bobby, Flo és Mitchell, és most együtt piknikeznek. Négyen egy kvartettet alkottak, vagyis közösen laktak egy lombházat Sasfészekben, a lovasok kiképzőhelyén. Mindnyájan túl voltak az év végi Kiképzési Próbatételen, többé nem csibék már, jövőre fiókaként folytatják az edzést.

Skandar szíve gyorsabban vert, ahogy a Próbatétel napjára gondolt – Gazfickó mély hangú mordulással igyekezett megnyugtatni lovasát. Alighogy nagy nehezen túl lett a versenyen, Skandar és barátai szembetalálták magukat a Takáccsal, a halálos ellenséggel, és küzdelemben akadályozták meg, hogy Anyaföldre támadjon.

Skandar azóta próbált nem gondolni a Takácsra, sem a rémisztő felismerésre, hogy ő az anyukája. Próbálta elfelejteni az érzést, mikor felé és Gazfickó felé vágtatott rohadó vad unikornisán. Igyekezett nem felidézni, hogy nem mondta el nővérének, Kennának: anyjuk életben van. Belekotort a zsebébe, és kitapogatta a levelet, melyet Kenna közvetlenül a nyári napforduló előtt küldött neki. Nem vette elő. Csak végighúzta hüvelykujját a szélén – úgy gondolta, ez közelebb hozza nővérét némiképp, és talán ő maga sem szenved annyira attól, hogy titkol előle valamit.

– El tudjátok képzelni, hogy néhány hét múlva újra kiképzés? – kérdezte Flo idegesen, miközben Ezüstpengét nézte; az unikornis néhány méterrel feljebb a folyóból ivott.

– Bárcsak már holnap elkezdődne – mondta Bobby, és mutációtól tollas karján izgatott remegés futott végig.

– Csak azért várod, mert embereken akarod alkalmazni az elemi fegyvereket – mordult fel Mitchell.

Bobby arcára vészjósló vigyor ült ki.

– Még szép, hogy azt akarom. Hiszen párbajozni fogunk! Ahogy az anyaföldiek mondják: „Jobban fogom érezni magam, mint bolha a cirkuszban.”

Skandar kuncogott Bobby rögtönzött szólásmondásán. A lány rákacsintott.

– Én inkább itt maradnék. – Mitchell hanyatt dőlt, és lehunyta a szemét. – Most minden olyan egyszerű.

Skandar egyetértett vele. Amikor először lépett Szigetre, még azt hitte, csak négy elem létezik: tűz, víz, föld és levegő. De a keltetés után világossá vált, hogy unikornisával egy tiltott elemhez kapcsolódnak, a szellem eleméhez, akárcsak a Takács. Kvartettjének hathatós segítségével légforgatónak tettette magát majdnem egy egész éven át. Az igazság végül napvilágra került, és most, hogy – Kenna és apa kivételével – mindenki tudta, hogy az úgynevezett halálos elem szövetségese, összesúgtak a háta mögött a függőhidakon, és gyanakodva figyelték a létrák tetejéről. Jó időbe fog telni, mire Sasfészek bízni mer egy szellemforgatóban.

– Még a kiképzés előtt kapunk nyergeket – szólalt meg Flo.

Skandar felsóhajtott.

– Ti kaptok nyergeket. Kétlem, hogy akad szíjgyártó, aki engem választana.

– Állandóan ezt mondod – mordult rá Flo. – Jamie-nek sincs semmi baja azzal, hogy szellemforgató vagy. Ha a kovácsodat nem zavarja, miért zavarna egy szíjgyártót?

– Jamie ismer. Az egészen más.

– Ráadásul ő kedves is – tette hozzá Mitchell. – A hajamat is megdicsérte. – Mitchell mutálódott tincse fényesebb lánggal kezdett lobogni.

– Ami a Nyeregszertartást illeti – mondta Bobby immár teljesen felegyenesedve –, azt pletykálják, hogy a Shekoni Nyergek nem minden évben választ lovast. Már annyira híresek, hogy csak olyan lovasoknak készítenek nyerget, akik biztosan Káosz Kupa-résztvevők lesznek. – Bobby szeme elpárásodott a sóvárgástól. – Flo, te a Shekoni család tagja vagy. Tudnod kell erről valamit.

Flo megrázta fejét, afrofrizurájának ezüst tincsei megcsillantak a napfényben.

– Apa nem beszél velem ilyesmiről. Azt mondja, nem lenne tisztességes, és azt hiszem, igaza is van.

– Tisztességes… jaj, annyira földforgató vagy! – mordult rá Bobby, azzal felkelt, hogy Sólyom szürke lábairól letisztogassa a sarat. Az unikornis figyelte, hogy jó munkát végez-e. – Mi értelme van barátkozni egy szíjgyártó lányával, ha az nem kottyant ki egyetlen titkot sem?

Nem Bobby volt az egyetlen, aki a nyergekkel kapcsolatban faggatózott az elmúlt néhány hétben. Mivel Flo gyűlölt csalódást okozni lovastársainak, többnyire a lombházban bujkált előlük. Skandar nem hibáztatta a fiókákat a kíváncsiskodásért. Egy jó nyereg beszerzése kulcskérdés volt a lovas sikerét illetően, így mindenkit nagyon érdekelt, hogy a Shekoni Nyergek részt vesz-e a Nyeregszertartáson. Olu Shekoni volt a legjobb szíjgyártó Sziget-szerte, ő készítette az új Káosz-parancsnok, Nina Kazama nyergét is. Skandar még mindig csodálkozott azon, hogy egy magafajta anyaföldi meg tudta nyerni a Káosz Kupát, és ezzel együtt Sziget legfontosabb emberévé vált.

Gazfickó felállt, szárnyával játékosan megpaskolta Skandart, majd Sólyommal együtt csatlakozott Vöröshöz és Pengéhez a folyónál. Ott aztán belekezdtek a melyik unikornis öli meg a legtöbb halat nevű játékba. Skandar abban sem volt biztos, hogy az egyszarvúk esznek-e halat egyáltalán, mindenesetre Gazfickó és Vörös remekül szórakozott azzal, hogy éles fogaikkal kikapkodták őket a vízből. Gazfickónak ráadásul sikerült egy halat felnyársalnia fekete szarvával. Kis idő múlva Sólyom a vízfelszín egy darabját egy elemi kitöréssel befagyasztotta, emiatt Vörös és Gazfickó állkapcsa a keményre fagyott jégen csattant. Penge egy felsőbbrendű horkanást hallatott, láthatóan lenézte a többiek butáskodását, miközben egy, a jég alatt – immár biztonságban – elúszó halat figyelt.

Skandar örült, hogy a víz zónát választották a piknik helyszínéül. Noha repülve alig volt félórányira Sasfészektől, teljesen más volt itt a táj. Folyók és mellékfolyók hálózták be kék erekként a síkságot, kanyarulataikban dúsan burjánzott a fű. Idefelé repülve lengedező füzek fölött szálltak el, látták a helyiek fákra épített lombházait, és a csatornák felett itt-ott kifeszített függőhidak alatt ringatózó halászhajókat.

A zóna központjában Mitchell észrevette a híres lebegő piacot, ahol a Sziget minden részéből érkező árusok bódéi úsztak a vízen. Néhány vevő fából készült tavirózsaleveleken egyensúlyozva vizsgálta a portékákat, mások a vásárolt árukat úsztatták le a folyón. A kanyarulatokban a folyó tavacskákká terebélyesedett, ott szigetlakók úsztak a kristálytiszta vízben, a partokra szomjas állatok jártak inni, ha épp nem érezték magukat veszélyben az éhes unikornisoktól. A víz zónának még az illata is más volt.

Skandar hirtelen öklendezni kezdett.

– Bobby szendvicseiből ettél? – kérdezte Mitchell együttérzően. – Mondtam neki, hogy senki sem szereti a lekvárt, a sajtot és a Marmite-ot együtt, de sosem hallgat senkire, hagyd rá…

– Érzitek ezt a szagot? – kérdezte izgatottan Skandar.

A vízben az unikornisok hangosan felsikítottak. Gazfickó kilábalt a vízből, fekete szárnyait vészjóslóan csattogtatta, félelme a kötésen át Skandarba gyűrűzött át. Itt nem, gondolta, itt biztosan nem.

Flo megragadta a karját.

– Mi a baj, Skar?

Megmozdult a levegő. Flo szeme elkerekedett a borzalomtól, és Skandar tudta, hogy nem csak képzeli a veszélyt. Már a lány is érezte: régóta bomló bőr, oszladozó sebek szaga, a halál bűze. Csak egyetlen lény áraszt ilyen szagot.

– El kell tűnnünk innen. Ha a szag ilyen erős, közel kell lennie. – Skandar Gazfickó felé futott, hogy még a veszély ideérte előtt elrepülhessenek.

Az unikornis tajtékos nyakkal állt a folyóparton. Sikoltozott valami felé, ami a víz alatt lehetett, szeme feketéből vörösre váltott, majd újra elfeketült. Skandar lenézett, a többiek melléje álltak.

A vér dübörgött Skandar fülében. Távolról hallotta Flo sikolyát, Mitchell átkozódását, Bobby zihálását.

Egy vad unikornis volt a vízben.

Holtan.

Skandar gondolatai összezavarodtak. Ilyesmi nem lehetséges.

– Nem értem – vakkantotta Mitchell. Szokatlan volt, hogy ilyesmit elismer.

A vad unikornis halhatatlan vére örvénylett és kavargott az áramló vízben. Bevonta a simára csiszolt sziklákat és a vízbe lógó gyökereket, az állat mellén tátongó hatalmas sebet már körüldöngték a legyek. Skandar úgy gondolta, hogy a testet fölülről moshatta le az áramlat, még mielőtt ideértek volna, és itt, a kanyarulatban fennakadt.

– Biztos, hogy halott? – suttogta Flo.

Mitchell keresztbe fonta karját.

– Én ugyan nem fogom megnézni – mondta.

Skandar és Bobby leugrottak az alacsony partfalról, és belegázoltak a vízbe. A bomlás szaga annyira erős volt, hogy könnyezett tőle Skandar szeme. Gazfickó aggódva nyihogott, olyan vékony hangon, mintha csak most kelt volna ki a tojásból. Skandar igyekezett megnyugtatni a kötelékükön keresztül, miközben minden idegszálával arra koncentrált, hogy a partra rohanhasson, ha a vad unikornis mégis megmozdulna. Bobby összeszorított szájjal térdelt le a gesztenyebarna vadállat átlátszó szarva mellé.

Megrázta a fejét, miközben Skandar melléje hajolt; nadrágját már átáztatta a véres víz. A vad unikornis egyik vörös szeme kilátszott a vízből, de az már nem látott többé. Skandar odanyúlt, és lecsukta a ráncos szemhéjat. A sűrű szempillák látványa – szakasztott olyan volt, mint saját unikornisáé – Skandart mérhetetlen szomorúsággal töltötte el. Gazfickó morgásából ítélve ő is ugyanígy érezhetett.

– Fiatal példány lehetett – motyogta Bobby. – Nem olyan megtermett, mint azok a vad unikornisok, melyeket a Vadonban láttunk.

– Skandar! – Mitchell kiáltása elnyomta a folyó kedélyes csobogását. – El kell tűnnöd innen! Szellemforgató? Vad unikornis? Nem láthatnak meg a közelében!

Skandar a parton álló Vörösre és Mitchellre pillantott.

– A szellemforgatók nem tudnak vad unikornist ölni – mondta.

– Semmi sem tud vad unikornist ölni. Halhatatlanok és legyőzhetetlenek. És mégis itt van ez. – Mitchell izgatottan túrt lángoló hajába.

– Gyere, Skar! Menjünk – mondta Flo már Penge ezüstös hátán ülve. – Ismerek néhány embert, akik ezt szívesen rád kennék.

Dorian Manning arca jelent meg Skandar képzeletében. Tavaly év végén az Ezüst Kör vezetője határozottan ellenezte, hogy egy szellemforgató tanulhasson Sasfészekben.

Skandar egy utolsó pillantást vetett Gazfickó hátáról a folyóban sodródó vadunikornis-tetemre; érezte, hogy félelem kígyózik fel a gerincén. A vad unikornisok nem halnak meg. Örök életre vannak rendelve, elpusztíthatatlanok. De ha mégis meg lehet őket ölni, ha van rá bármiféle mód… Micsoda sötét erő venné el egy halhatatlan lény életét, amelynek sorsa az örök élet – és az örök halál?

Anya? Skandar igyekezett nem tudomásul venni a legnyilvánvalóbb választ. Már a gondolat is elborzasztotta. Elképzelni sem akarta, mekkorára nőhetett az ereje, hogy képes halhatatlant ölni. Azt akarta hinni, hogy anyja nem lehet ezért felelős. Kell hogy legyen valami nála is hatalmasabb, nála is gonoszabb, ami elkövethette ezt a lehetetlen gyilkosságot.

De Skandarnak a Takácsnál gonoszabb lény nem jutott eszébe.

MÁSODIK FEJEZET

A BALJÓSLATÚ VALÓDAL

Napokkal később Sasfészekben másról sem lehetett hallani, mint a vad unikornis rejtélyes haláláról. A tetemet egy őrjárat találta meg órákkal azután, hogy Skandar és társai elhagyták a víz zónát. Az oktatók óvták a fiatal lovasokat az elhamarkodott következtetésektől, és arra kérték őket, hogy találgatás helyett várják meg Kazama parancsnok nyomozásának eredményét. Ennek ellenére terjedtek a Takácsról szóló pletykák, főképp azért, mert a csibék kivételével a lovasok még nyári szünetüket töltötték. Semmi sem vonta el figyelmüket a Takácsról és a vad unikornisról, és Skandar azt vette észre, hogy körülötte is egyre több a sustorgás.

Mindenki tisztában volt vele, hogy Skandar szembeszállt a Takáccsal az első tanév végén, persze legtöbbjük nem ismerte a részleteket. Skandar a vad unikornis meggyilkolása óta többször csípett el beszélgetésfoszlányokat a Vályúban (az ebédlőként használt lombházban) arról, hogy nyilván tudnia kell valamit, és mivel szellemforgató, biztosan sejti, hogy mire készül a Takács. Egész Sasfészek egyetlen szellemforgatójaként egyébként is nehéz volt az élete, de sosem számolt egy vad unikornis megmagyarázhatatlan halálával. Egy cseppet sem számított, hogy a szellem elem legföljebb kötődő unikornist képes elpusztítani, vadat semmiképp.

– Ne törődj velük – nyugtatta Flo Skandart néhány nappal azután, hogy ráleltek a halott állatra. – Hamar túlteszik magukat rajta.

– Én nem bíznék ebben túlságosan – mondta Mitchell.

Flo bosszús pillantást vetett rá.

– Miért? – tolta fel Mitchell szemüvegét az orrán. – El kell ismerned, hogy valami ármány van a dologban. Hogyan ölsz meg egy megölhetetlen szörnyet?

– Ez nem ármány, ez borzalom! Ráadásul ellenkezik Sziget törvényével, hogy lovasok vad unikornisokra vadásszanak; ők épp annyira részei Szigetnek, mint a lovasok. Sőt, régebben élnek itt, még akkor is, ha nem túlzottan szépek.

Bobby felhorkant.

– Flo, csak te vagy képes egy vad unikornist „nem túlzottan szépnek” nevezni. – Bobby Skandarhoz fordult, és hintázni kezdett a székével. – Vajon mi a célja anyukádnak ezzel a hatásvadászkodással, hogy olyasmiket tesz, amiket még senki korábban? – kérdezte, és számolni kezdett az ujjain: – Ellopja a leghatalmasabb unikornist a Káosz Kupáról, felépít egy vadunikornis-sereget, aztán meg megöl…

Mitchell megragadta Bobby székét, és előrelökte; a széklábak döccenve állapodtak meg a földön.

– Semmi bizonyítékunk nincs arra, hogy a Takács állna emögött. Még nincs.

– Ki más állhatna? – kérdezte Skandar nyomorult hangon.

A négy barát egy pillanatig csendben ült. Aztán Flo arról kezdett beszélni, hogy mennyire aggódik az első Ezüst Kör ülés előtt. Unikornisa, Penge nemcsak lenyűgöző látványt nyújtott olvadt ezüsthöz hasonló színű szőrével és sörényével, hanem ténylegesen lenyűgöző volt. Az ezüstök különlegesnek számítanak Szigeten; ők a legritkább, és természetükből fakadóan a legerősebb unikornisok, ez pedig nagy felelősséggel jár… és persze nagy veszéllyel. Most, hogy Flo túl volt a Kiképzési Próbatételen, és fiókaévére várt, Penge is egyre erősödött: ideje volt eljárnia a többi ezüstlovas találkozóira – ez volt az Ezüst Kör –, hogy tanuljon történelmükről, és főképp, hogy olyan módszereket ismerjen meg, melyekkel irányítani képes unikornisa mágiáját.

– Nem akarom cserben hagyni őket. Évek óta én vagyok az egyetlen ezüstlovas. Mi van, ha mindent rosszul csinálok? Ha nem vagyok képes megtanulni Penge irányítását? Mi lesz, ha nem szeretnek?

– Ne légy nevetséges, Flo – fakadt ki Bobby –, téged mindenki szeret. Te vagy a bolygó legkedvesebb embere, és ez rendkívül fárasztó.

– Tényleg? – kérdezte Flo bátortalanul.

– Tényleg – felelte a másik három egyszerre.

– Őszintén azt hiszitek, hogy minden rendben lesz? Nem lesz gond, ha az ezüstökkel edzek?

Skandar tudta, hogy a kérdés leginkább neki szól. Az ezüstlovasok és a szellemforgatók régi riválisok – legfőképpen azért, mert egyedül az ezüstök köteléke olyan erős, hogy egy Skandar-féle szellemforgató sem tudja megölni őket.

A fiú igyekezett bátorítóan mosolyogni.

– Nagyszerű leszel.

– Azért ne emlegesd Skandart túl gyakran – tanácsolta Mitchell.

Flo tovább beszélt arról, hogy mit vár az első találkozótól, és Skandar akaratlanul is hálát érzett iránta, amiért elterelte a Takácsról a szót.

*

Véget ért az augusztus. A Nyeregszertartás előtti éjszakát Skandar, Bobby és Mitchell a lombházukban töltötték, leginkább idegeskedéssel. Mitchell a piros babzsákon ült a könyvszekrény mellett egy böhöm nagy könyvet, a Minden, amit a nyergekről tudni kell kötetét lapozgatva, és véletlenszerű adatokat olvasott fel belőle, mintha csak vizsgán venne részt: „A nyergeket Sasfészek fizeti…”, „Tudtátok, hogy 1982-ben a szíjgyártók sztrájkba léptek?”.

Bobby magában motyogott, repülési taktikát készített másnap reggelre, amikor a szíjgyártók előtt kell bizonyítaniuk – közben kente vészhelyzeti lekváros-sajtos-Marmite-os szendvicseit. Skandar a begyújtatlan kandalló mellett ült, és felváltva aggódott a Nyeregszertartás és a Takács miatt, közben a Kennától kapott utolsó levelét olvasta újra, azt, amely közvetlenül a napforduló előtt íródott.

Szia, Skar,

Kösz, hogy kérdezel felőlem, bár őszintén nem nagyon van miről beszámolnom. Jól vagyok. A sulival minden rendben. A barátok jól vannak, apa is jól van. Pénzügyileg is megvagyunk, apa új állásának és a te lovaspénzednek köszönhetően. Azt írtad, hogy reméled, boldog vagyok, de azt hiszem, te is tisztában vagy az igazsággal. Nem tudom elfeledni a lovaglást Gazfickó hátán, és szomorú vagyok, hogy nekem nem járt unikornis. Azt hiszem, mindig is szomorú leszek. Az is bánt, hogy nem látjuk egymást. Nagyon hiányzol, és az évi egy találkozás nem hiszem, hogy változtat ezen. És az is bánt, hogy korábban sosem voltak egymás előtt titkaink. Tudom, hogy vannak dolgok, amiket nem mondhatsz el nekem. Bizonyára jó okod van rá, de azért… Mindegy, remélem, egy nap majd megint boldog leszek. Rendben lesz minden, csak kicsit tovább tart, mint hittem. Milyen neked Sasfészekben? Hogy van Gazfickó?

Szeretlek:

Kenn

Skandar már hetek óta olvasta újra és újra Kenna őszinte szavait, és mindig összeszorult tőlük a gyomra. A lány szomorú volt. Annyira szomorú, hogy nem is próbált jó kedvet tettetni, mint régen, gyerekkorukban. Úgy tűnt, belefáradt abba, hogy mindenhez jó képet vágjon. És most kibökte, úgy érzi, hogy öccse titkolózik előtte. Amikor júniusban Kenna Szigeten járt, rátapintott az igazságra: „Kell hogy legyenek titkok, kell hogy legyen valami.” Skandar annyira szívesen mesélt volna neki a szellem elemről, a gyanújáról, hogy a lány is szellemszövetséges lehet, és hogy igazságtalanul akadályozták meg, hogy próbát tegyen a Keltető ajtajánál. El akarta mondani neki, hogy anyjuk életben van. De nem tette. Aggódott, hogy csak még rosszabbá tenné a dolgokat, most pedig azon tűnődött, hogy a rossz utat választotta-e. Azonnal válaszolt erre a felkavaró levélre, faggatta a lányt érzéseiről, de Kenna immár két hónapja nem válaszolt. Mindig hetekbe telt, hogy egy levél átjusson a Lovas Kapcsolati Irodán, de ennyi ideig nem tartott még soha.

BUMM!

Flo gyakorlatilag keresztülzuhant a lombház ajtaján, és fülig ért a szája. Négy nagy vödröt dobott le a földre.

– Meglepetés!

Bobby a vödrök felé sandított.

– Meglepetés… Hoztál pár ezer liter tejet?

Mitchell felnézett a könyvből.

– Florence, holnap nagyon fontos napunk lesz.

Flo odalépett a fiúhoz, és becsapta a könyvét. Mitchellt ez jobban kiakasztotta, mintha orrba vágta volna.

– Figyeljetek – kezdte Flo, és végignézett rajtuk. – Ez most egy stresszes időszak a halott unikornissal és a holnapi Nyeregszertartással, ránk fér némi vidámság ma este. – A vödrökre mutatott. – Már nagyon régóta tervezem – tette hozzá kissé bizonytalanabbul.

– Jó ötlet – mondta Skandar, és közelebb lépett.

Bobby lerakta a szendvicseit. Mitchell visszatette könyvét a polcra, és mind a négyen a vödrökre meredtek. Ragacsos folyadék volt bennük, mindegyikben más elem színének megfelelő: vörös, sárga, zöld és kék.

– Ez festék? – kérdezte Bobby.

Flo lelkesen bólintott.

– Nem csak festék. Anyukám készítette nekem, és mivel ő unikornisgyógyító, elemi füveket tett beléjük, szóval van valamiféle mágikus jellegük is. Egyeztettem az oktatókkal, és azt mondták, nem szabályellenes, szóval arra gondoltam, hogy talán kifesthetnénk belül a lombházat. – Flo annyira gyorsan beszélt, hogy Skandarnak egy percébe telt, mire felfogta, mit mondott.

Bobby gyorsabb volt.

– Festhetünk, ahogy akarunk?

– Igen – felelte Flo lelkesen. – Arra gondoltam, hogy választunk egy-egy falat, és mindenki a saját eleme színével festi ki.

– Imádom – mondta Bobby meglepett hangon.

Flo Bobby kezébe nyomta a levegő elem sárga festékét. Skandar közelebbről is megnézte a festéket, és látta, hogy elektromosan vibrál.

– Lenyűgöző – vette magához Mitchell a piros festéket. Az anyag láva módjára bugyogott, és enyhén füstölt is.

Bobby az ajtóval szemközti falat választotta, Mitchell a kandalló mögött lévőt.

– Skar – mondta Flo kezében a kék festékes vödörrel. – Sajnálom, de nem tudtam szellemfestéket szerezni. Anya nem tudta, hogyan kell olyat csinálni, és abban sem voltam biztos, hogy engedélyezik, szóval…

– Semmi baj. – Skandar igyekezett szenvtelenül válaszolni. – A fehér fal úgyis unalmas.

Flo megkönnyebbülten nézett.

– A könyvespolc mögötti fal megfelel?

Skandar elmosolyodott.

– Természetesen.

Noha Skandar szeretett rajzolni, még sosem festett falat – nem volt szabad Sunset Heights-i lakásukat kidekorálni. Idegesen mártotta ecsetjét a kék elem festékébe. Csobogott, mint a víz, és némi sóillata is volt, és ettől Skandarnak támadt egy ötlete. A tenger fodrozódó hullámait kezdte a falra mázolni. A kék szín csillogott, akár a napsütötte vízfelület, és némely ecsetvonása nyomán még fénylő zafírszín halpikkelyek is látszottak. Mikor közel hajolt, hallotta a sziklának csapódó hullámok robaját egy távoli part felől, mintha csak kagylót tartana a füléhez.

Hátralépett, hogy megcsodálja a végeredményt, és meglepetten vette észre, hogy Margate Beach látképét festette meg. Ő és Kenna rengeteg időt töltöttek a homokos strandon egy szebb jövőről ábrándozva, unikornisok után vágyakozva. Nagyon hiányzott a nővére. De a megfestett tenger látványa majdnem képes volt elhitetni vele, hogy ott áll közvetlenül mellette.

A többiek is végeztek. Bobby sárga fala egy elemi spirált ábrázolt szikrázó pezsgésében, villogó ívekkel és forgószéltölcsérekkel. A kép csupa mozgás volt, és mikor Skandar mellé állt, szinte érezte, hogy szél kap a hajába. Mitchell fala kimódoltabb munka volt. Tekergő lángokat pingált rá, a vörös festék pattogott és füstölt, mintha valódi lángok égnének alatta a kandallóban. Flo fala összefonódó zöld növények dzsungele volt – egymás köré és alá növő virágoké és fáké –, a festék illata, akár a friss földé; a kép felülete egyenetlen és vonalakkal szabdalt, épp úgy, mint a leveleké.

A kvartett a szoba közepére húzta a babzsákokat, és elmerültek alkotásaik élvezetében.

– Ez baromi jó ötlet volt – sóhajtott Skandar gyermeki vigyorral az arcán.

– Igen – ásított Mitchell –, teljesen elterelte a figyelmemet a…

– Szóval a nyergek – fordult Bobby Flo felé. – Tudnod kell, hogy a Shekoni Nyergek ott lesz-e holnap. Holnap van a szertartás.

– Nem tudok semmit! – mondta Flo zsörtölődve. – Annyit tudok, hogy ha apa ott is lesz, nem engem fog választani, az nem lenne tisztességes. Különben is, most lazítunk, emlékszel?

– Roberta – kezdte Mitchell –, még ha képviselteti is magát a Shekoni Nyergek, semmi garancia arra, hogy Flo apja téged választ.

Bobby sértődötten bámult rá.

– Dehogy nincs! Én nyertem meg a Kiképzési Próbatételt.

Skandar ajka megrándult, amint elkapta Mitchell tekintetét.

– Annyira szerény, nem?

– Ha lesz megszerezhető Shekoni nyereg, arra az én nevem kerül. Légforgató vagyok, anyaföldi vagyok, akárcsak Nina, és megnyerem holnap a versenyt, mert én vagyok a legjobb – mondta Bobby, és kiegyenesítette csuklója körül a tollakat. – Csak így történhet.

– Az egód mérete egészen elképesztő – fejezte ki őszinte csodálatát Mitchell.

– Köszönöm! – Azzal Bobby felállt, és Skandar kék fala felé indult.

A fiú követte, úgy érezte, meg kell védenie tőle.

– Mire készü…

Bobby egy fehér krétát húzott elő a zsebéből. Kettétörte, és az egyik felét Skandarnak nyújtotta. A lány figyelmesen végignézett a tarajos hullámon, majd valamit odarajzolt, ahol fehér habnak kellett volna lennie. Skandar dühösen figyelte mindaddig, míg meg nem értette, mit is tesz pontosan.

Bobby négy egymásba fonódó fehér kört rajzolt, a szellem elem szimbólumát.

– Igaziból nem vízforgató vagy, ugye? – Azzal Skandarra kacsintott.

Skandar szíve repesett, amikor saját krétájával egy másik szellemszimbólumot rajzolt egy tarajos hullám habja helyére. Mitchell és Flo is csatlakozott, Bobby krétákkal látta el őket, és hamarosan a hullámok a szellemszimbólum tajtékában úsztak.

Mikor végeztek, Skandar mély levegőt vett.

– Köszönöm… hogy ti vagytok a kvartettem, és…

– Oké, ennyi pont elég volt az érzelgősségből – mondta Bobby, és kézbe vette ecsetjét.

– Mit csinálsz? – kérdezte Mitchell. – Befejeztük a falainkat, nem?

Bobby sárga festéket kent Mitchell arcába.

– Ezt azért kapod, mert Robertának neveztél!

– Te akartad! – kapta fel Mitchell a sajátját, és tűzfestéket fröcskölt a lányra.

– Álljatok le! – kiabálta Flo félig nevetve. Skandar vigyorgott, és Flóra zúdította a vödrében maradt kéket.

– Hé! – Flo visszavágott a zölddel, és hamarosan mindannyian próbáltak elugrálni a repkedő festékpacák elől körbe-körbe szaladva a lombház közepén álló fatörzs körül.

Tíz perccel később mind a négyen és a központi fatörzs is az elemek színeinek foltjaitól voltak tarkák. Skandar érezte a sárga pezsgését, a zöld földillatát, hallotta a piros pattogó égéshangjait, és szájában érezte a tenger sós ízét. Kuncogva lerogytak a babzsákokra, megcsodálták összefröcskölt bőrüket, majd a fatörzsre meredtek.

Végül Flo szólalt meg:

– Szerintetek le kellene mosnunk?

Skandar felállt, és fehér pontokat rajzolt krétájával a többi szín foltjai közé.

– Dehogy – mondta mosolyogva. – Szerintem meg kéne tartanunk.

*

A Nyeregszertartás reggelén Sasfészek erdeje sziporkázó fényben fürdött, friss fenyő erős illata töltötte be a levegőt. A függőhidak lágyan ringatóztak, a lovasok lombházai békésen bújtak meg a fák levélkupoláiban. Napsugarak pettyezték a páncélozott fákat, és az egész kiképzőiskola olyan gyönyörűen ragyogott, hogy Skandarnak illett volna jókedvet éreznie. Ehelyett otthagyta reggelijét, és inkább lement Gazfickó istállójába, mert nem bírta elviselni a Vályúban duruzsoló beszélgetések zaját. Általában élvezte az étkezést a fák közé épített teraszokon, különös tekintettel nagy mennyiségben kínált kedvencére, a majonézre. De aznap a Takácsról szóló beszélgetések kifejezetten zavarták. Ő felelt-e a vad unikornis haláláért? Hogyan csinálta pontosan? Miért tette egyáltalán? Mire készül legközelebb?

Mire készül legközelebb? Ez mindennél jobban kísértette Skandart.

De aznap nem gondolkodhatott ezen. A szíjgyártók előtt megrendezendő versenyre kellett koncentrálnia, nem azon tűnődni, hogy anyja vad unikornisokat öldököl-e. A verseny volt az utolsó esély, hogy meggyőzzék a szíjgyártókat, mielőtt végső döntést hoznak.

Skandar feljajdult. Gazfickó sokkolta a levegő elemmel, mert a fiú abbahagyta sörénye kefélését.

– Ezt most tényleg kellett? – Az unikornisra nézve felvonta szemöldökét, a karja még mindig sajgott.

Gazfickó kivillantotta fogait, és ostobán vigyorgott. A legtöbb ember mérföldekre futott volna egy vérszomjas unikornis foga láttán, de Skandar különbséget tudott tenni a most beléd harapok és a bolondozok, hogy felvidítsalak arckifejezés között.

Öröm száguldott ide-oda a kötelékükön át szívük között, akár a nevetés. A lovas-unikornis kötelék volt az, ami megkülönböztette Gazfickót a folyóban látott vad unikornistól. Összekötötte az életüket: egy kötelékkel rendelkező unikornis sosem élhette túl lovasa halálát. És persze érzelmi kapcsolatot is jelentett: ahogy a kötelék erősebbé vált, az érzések szabadon áramolhattak a kötésen át. Gazfickó mindig tudta, ha Skandar szomorkodott, és mindent megtett, hogy jobb kedvre derítse.

– Akarsz egy nyerget, vagy egész nap itt fogsz bujkálni? – Bobby és Sólyom Dühe dugták be fejüket Gazfickó bokszába.

– Egész nap bujkálok – motyogta Skandar, miközben sárga kabátujjával babrált, amelyen már egy második pár szárny is díszelgett, jelezve, hogy tulajdonosa immár fiókává vált. Idegesség és izgalom töltötte el. Ez lesz a legelső verseny, ahol végre használhatja saját elemét.

– Gyerünk, szellemfiú – sürgette Bobby.

Amint egymás mellett ügettek a Fióka-fennsík felé, Skandar észrevette, hogy Sólyom szürke sörényét vékony szálakba fonták, amely épphogy kilátszott nyakpáncélja alól.

– Bobby, mi a…

– El se kezdd! Hatkor keltem, hogy megfonjam ezeket. – Valószínűleg Bobby volt az utolsó ember, akiről feltételeznék, hogy korán kel azért, hogy vérszomjas unikornisa csinosan nézzen ki, de Sólyom tényleg kényes volt a megjelenésére, olyannyira, hogy lényegesen keményebben küzdött, ha elégedett volt kinézetével. Ahogy Bobby szerette mondani: a kényeztetést díjakkal fizetik.

Jamie – a kovács, aki Gazfickó páncélját készítette – azonnal Skandarhoz sietett, ahogy felbukkant a fennsíkon. Egy percre sem hallgatott el, míg Bobbyt követve az egyszarvúk, lovasok és nézők forgatagához nem értek.

– Oké, jegyezd meg, azért vagy itt, hogy a bizonytalan szíjgyártókért versenyezz.

Skandar Jamie-re pillantott a sisakrostélyán át.

– Bizonytalan?

– Igen, igen – felelte Jamie türelmetlenül. – Néhány szíjgyártó már a Kiképzési Próbatétel alatt döntött arról, hogy melyik lovast választja, a többieknek csak listájuk van három, esetleg több névvel. Ők több nyerget készítettek elő. Némely lovasoknak többen is ajánlanak fel nyerget, és ők választhatnak közülük. Elég nagy szokott lenni a tülekedés.

– Nem hinném, hogy ezzel a problémával szembesülnék – motyogta Skandar, ahogy egyre közeledtek az edzőpályához. A szíjgyártók fecsegtek, és egymást utasítgatták, miközben dobozokat csomagoltak ki, és csúcsos sátorkereteket állítottak fel, hogy aztán színes ponyvákkal terítsék be őket, melyeket lágyan lengetett a szellő. A sátrak színei – az éretlen málna rózsaszínjétől a mély indigóliláig – megegyeztek a szíjgyártók vállkendőinek színével, melyeket csillogó betűkkel felírt neveik díszítettek: HENNING-DOVE, MARTINA, REEVE, NIMORE, TAITING, BHADRESHA, GOMEZ, HOLDER… Sok szíjgyártó abbahagyta a készülődést, mikor Skandar elhaladt előttük, és szájukat eltakarva összesúgtak mögötte.

Jamie egy cseppet sem törődött velük, és folytatta a tanácsadást:

– Nyilván egy Shekoni nyereg lenne a legjobb, de emiatt a szellemforgató dolog miatt nem hiszem, hogy bevállalnának. Én mindig is csodáltam a Martinákat. De egy Reeve vagy egy Bhadresha is tök jó lenne…

– Jamie, én…

– Bár náluk elég nagy botrány lett abból, hogy a bőr, amit használtak, gyúlékony volt, szóval, ha tűzforgató lennél, nem tanácsolnám, de mivel nem az vagy…

– JAMIE! – Skandar már félig kiabált.

A kovács megállt, és felnézett rá.

– Mi van, ha egyetlen szíjgyártó sem választ engem?

– Az nem fog megtörténni. Nem emlékszem, hogy valaha történt volna ilyen.

– De ha, mondjuk, mégis?

– Nem tudom pontosan, mi minden történhet – tűnődött Jamie. – Némiképp megbonyolítaná a helyzetedet, gondolom. Kicsit kilógnál a többiek közül, nem mintha a csontvázmutációddal és a szellemfoltos unikornisoddal nem lógnál ki eleve.

– Sokat segítettél – morogta Skandar.

– De idén tornára fogtok készülni. Ami lényegében azt jelenti, hogy elemi fegyverekkel kell lelökni az ellenfelet unikornisáról. Egy nyereg elég sokat segít abban, hogy fennmaradj. Nyereg nélkül nem sok esélyed lesz az év végi viadalon.

– Milyen viadalról… – kérdezte volna Skandar, de Jamie a szavába vágott:

– De még ha meg is csinálnád, a szíjgyártó a lovas szövetségese a Sasfészeken túli világban is. Kapcsolatokkal rendelkezik, gyógyítókat, unikornistakarmány-forgalmazókat, szponzorokat ismer, a legjobbak bent ülnek a Káosz Kupa felügyelőtanácsában.

– Szóval azt mondod, muszáj, hogy egy szíjgyártó minket válasszon?

Jamie arca komoly lett.

– Tudom, hogy aggódsz a megítélésed miatt, Skandar, de a szíjgyártók üzletemberek. Jobban érdekli őket, hogy választott lovasuk a legjobb legyen, mint az, hogy segít-e halhatatlan lényeket öldökölni.

– Mondd, hogy nem ezt pletykálják rólam!

Jamie kezével csendre intette Skandart; Gazfickó szusszant egyet, füst gomolygott orrlyukaiból.

– Semmi sem számít, ha ma te leszel a legjobb, érted? Gyorsan repülsz, és már a szellem elemet is használhatod. Minden esélyed megvan rá, hogy megnyerd a versenyt, és… – Jamie felvonta a szemöldökét.

– És egy szíjgyártó kiválasszon, annak ellenére, hogy szellemforgató vagyok.

– Pontosan. Hé, nézd! – Körülbelül harminc ember tört utat a Jamie mellett lévő, fából készült emelvény felé, a rajtsorompótól balra. A lovasokkal ellentétben, akik a levegő évadnak megfelelően sárga kabátot viseltek, ez a csoport különféle színű ruhákba öltözött. Gazfickó szikrákat szórva figyelte, ahogy az emelvény tetején félkörbe rendeződnek, mintha előadásra készülnének. Az emelvény zöld indák alapzatán állt, de az indák a pódium köré és föléje is felfutottak, virágzó kupolát képezve rajta. Egy férfi és egy nő Jamie felé integetett. Jamie elfintorodott.

– Kik azok? – kérdezte Skandar.

– A szüleim – mondta Jamie kelletlenül. Jamie és a szülei nem kifejezetten voltak jóban azóta, hogy a fiú úgy döntött, kovácsnak áll, ahelyett, hogy dalnok lenne, ahogy a családi hagyomány kívánta volna. A szülei azóta is minden adandó alkalommal győzködték, hogy legyen inkább bárd.

– A bárdok nyitják meg az eseményt, ugye? – kérdezte Mitchell Vörös hátáról, két oldalán Flóval és Pengével, valamint Bobbyval és Sólyommal.

– Igen – motyogta Jamie.

– Igaz, hogy minden Nyeregszertartásra új dallal készülnek? – kérdezte Flo lelkesen.

– Igen – felelte Jamie olyan hangon, mintha csak arra kérné a földet, hogy nyelje el.

Bobbyt egyáltalán nem érdekelték a bárdok. A szíjgyártók sátrait bámulta mereven.

– Nem hinném, hogy apa eljön – mondta Flo Bobbynak; hangja elveszett a színpad előtt álló egyszarvúk, fiókák, szíjgyártók és az érdeklődő közönség morajában. – Sehol sem látom a narancsszínű sátrát.

– Talán csak késik – morogta Bobby.

– Ha a Shekoni Nyergek nem lesz itt ma, akkor a legjobb gyártó…

Mitchell mondatát félbeszakította a bárdok felcsendülő éneke. A dal túlharsogta az összegyűlt tömeget, még az unikornisok is elhallgattak, figyelték az egymásba fonódó dallamot. A hangok lecsaptak, alámerültek, majd újra felfelé törtek, játékos hullámzásuk betöltötte a levegőt. Skandar sosem hallott ennél szebb zenét. A dallam esése és emelkedése valamiképpen tökéletesen kifejezte, mit érzett akkor, amikor Gazfickóval repült – a borzongást és a boldogságot, a színtiszta örömöt. A bárdok a dallam ritmusára ringatóztak, arcunkon ugyanaz az átszellemült boldogság tükröződött, mint a tömegben állók arcán. A dallam crescendóba váltott, egyre magasabbra tört, aztán hirtelen abbamaradt.

Valami történt a színpadon. A hangok kipukkadtak és elenyésztek, mint a buborék.

Már csak néhány bárd énekelt, a többiek zavartan egy öreg bárd felé fordultak, akit a színpad elejére segítettek éppen. Skandar tágra nyílt szemmel figyelte, ahogy a férfi füléből gőz gomolyog elő, lángoló alakzatok villognak feje körül, karja mellett a levegőt villámok járják át, és lábai alatt megremeg az emelvény.

– Mi történik? – kérdezte Bobby és Skandar egyszerre suttogva.

– Valódal. – Jamie mereven figyelte az öreget.

– Tényleg? Igazi valódal? – Flo le volt nyűgözve. – Még sosem hallottam valódalt.

– Mi az a valódal? – sziszegte Skandar.

– Shhh! – A mellettük álló emberek lepisszegték őket.

Eddigre már minden bárd elhallgatott. A tömeg visszatartott lélegzettel figyelte, ahogy az öreg bárd meghajol a színpad peremén. Aztán, miközben az elemek körültáncolták, felegyenesedett, és énekelni kezdett:

Sziget a halhatatlanoké,

Mióta az idő kikelt.

A nem halók az övéi mind,

De szörnyű nagy bűn lelt itt helyt.

Vedd a mindig haló életét,

És Sziget bosszúja elér,

Ontsd vérét a szövetségesnek,

És az öt majd viszontvért kér.

Az élőknek most elnyerni kell

– Minden egyéb remény kihűlt –

Az Első Lovas ajándékát,

Mit Királynő halála szült.

Akkor hallgat majd el a dörgés,

A föld is elnyugszik újra,

Akkortól elapad, mi áradt,

A vidéket tűz nem dúlja.

És új erő ébred Szigeten:

Sötét szellembarát utód.

És vihar dúl, amikor eljön,

S véget ér mind, mi addig volt.

Sziget a halhatatlanoké,

Mióta csak Sasfészek áll.

A nem halók az övéi mind,

Hadd éljenek örökké már.

A bárd befejezte énekét, reszkető lélegzetet vett, majd kimerülten összerogyott. Elszórtan tapsolást lehetett hallani, de a legtöbb ember csak aggódó hangon mormogott. Néhányan a dal részleteit firkálták papírra, és barátaiknak mutogatták.

– Bosszú? – mondta valaki a közelben. – Hogy tudna Sziget bosszút állni?

– Minden egyéb remény kihűlt – mondta egy másik hang. – De hát az Első Lovas már rég halott, nem?

– Hallottad a tüzes részt? És a földről szólót?

– Énekelt valamit a szellem elemről is, nem?

– Miért nézi mindenki Skandart, ahelyett, hogy a vénembert bámulná, aki tűzijátékot csiholt a feje körül? – bosszankodott Bobby.

– Mi az a valódal? – kérdezte újra Skandar, bár ezúttal már tartott a választól.

– Izzó unikornistrágya az összes – fújt megvetően Mitchell.

– Mitchell, fogd vissza magad! – kérte Flo halkan, és Skandarhoz fordult. – A bárdok gyakran énekelnek, de egész életükben csak egyetlen daluk lesz valódal.

– Nem értem – mondta Bobby.

Ezúttal Jamie válaszolt, némi aggodalommal a hangjában:

– Egy bárd valódalának szavai a múltról, a jelenről és a jövőről mondanak igazságokat, tényleges igazságokat.

– Vitatkoznék – mordult fel Mitchell.

Bobby összeráncolta a homlokát.

– Mintha éneklő jövendőmondók lennének?

– Nem lepődöm meg, hogy akadnak emberek Anyaföldön is, akik hisznek hasonló képtelenségekben – dörmögte Mitchell. Jamie éles pillantást vetett rá, és a fiú haja bűnbánóan lángra lobbant.

Skandar nyelt egyet a tömegből rászegeződő tekintetek miatt. Láthatóan hittek a dal üzenetében, de mi is volt az pontosan? Csak foszlányokat tudott felidézni. Hangosan csak azt kérdezte:

– Mondott valamit a szellemről, nem? És a bosszúról is.

– Nem most kell ezen gondolkodnod – vágta rá Jamie gyorsan, és Skandar nem tudta nem észrevenni az aggódó pillantást, amit Flóval váltott. – Ideje a rajtsorompóhoz indulni.

Bobby és Sólyom már úton volt a többi fióka felé.

– A szigetlakók túlzottan komolyan veszik a valódalokat – morgott tovább Mitchell.

Skandar azonban már igencsak pánikba esett, amikor utolérte Sólymot.

– Bobby, hallottad a dalt? Nem értem…

– Skandar, nem ez a legalkalmasabb pillanat. Meg kell nyernem ezt a versenyt. – Sólyom jégdarabokat köpött Gazfickó felé, aki megtorlásképp tüsszögni kezdett.

– Kérlek! – nógatta Skandar, és a sisakrostélyon át is hallotta, ahogy Bobby bosszúsan fújtat.

– Igaziból egy szavát sem értettem, de olyasmiről szólt, hogy vad unikornisokat ölni csúnya dolog, sálálá, sálálá, valami bosszú is lesz valamikor, subidú, subidí, az Első Lovasnak valami ajándéka van, hollári, holláhó, és valamit tenni kell a szellem sötét barátjával – hadarta Bobby.

– A szellem sötét barátjával? Ez mégis mit jelent?

– Skandar, a sorompó! – kiáltotta Bobby hirtelen, amint Gazfickó a vascső közelébe ért, melyet majd a verseny kezdetén emelnek fel. Skandar elvegyült a füstös, szikrázó unikornisok tömegében, amelyek mindenféle elemi mágiát használtak, és a jobb helyekért tülekedtek. Minden fióka ott volt, nem csak a Skandar keltetőcsoportjából valók. Gazfickó sörénye megfagyott, majd újra felolvadt az izgatottságtól, megnedvesítve Skandar kezét és térdét.

A fiú most Alastairt vette észre Alkonyatkereső hátán az unikornisok sorában. Néhány lovassal beszélgetett, akiket Skandar nem ismert valami jól (Naomi és Divya), és felé mutogattak.

Ne gondolj a dalra! Ne gondolj a vad unikornisra! Ne gondolj a Takácsra! Csak versenyezz! – mondogatta Skandar magának. Penge és Vörös Sólyom és Gazfickó két oldalára álltak a sorompónál. Vörös rozsdabarna páncélja nekiütődött Gazfickó fekete páncélingének. A levegő olyannyira telített volt az izgatott unikornisokból előtörő elemi mágia törmelékeivel, hogy Vörös lángoló szellentése teljesen elveszett a mágia semmivel össze nem téveszthető szagában.

– Mire készül Alastair? – kérdezte Mitchell kiabálva.

Skandar nem lepődött meg, hogy Mitchell kiszúrta; Alastair gyakran zrikálta már azelőtt is, hogy Sasfészekbe kerültek volna. Megvonta a vállát, és biztos volt benne, hogy semmi jóra.

O’Sullivan oktató ügetett a sorompóhoz Mennyei Tengermadár hátán Saylor oktató és Északiszellő-hozta Rémálom társaságában. Skandar hallotta, hogy O’Sullivan oktató valamit odasúg a levegő elem oktatójának.

– Őszintén szólva ez a szertartás évről évre egyre bonyolultabbá válik. És most még egy valódal is!

– Szerintem ez kifejezetten bájos. – Saylor oktató melegszívű mosollyal nézett végig a fiókákon, miközben mézszínű fürtjeit meglobogtatta a szellő. – A saját nyeregszerzésemet juttatja eszembe.

– Ez a valódal a legkevésbé sem tűnik bájosnak számomra. Inkább figyelmeztetésként hangzott. – O’Sullivan oktató örvénylő tekintete megállt a hallgatódzó Skandaron. Félreugrott a Sarika unikornisától érkező tűzlöket elől, majd Skandarhoz léptetett. – Aggodalmasnak tűnsz – vakkantotta. – Mi a baj?

– Ööö… semmi. Megvagyok – hazudta Skandar.

– Hol a szellemkitűződ? – kérdezte az oktató épp olyan szúrós hangon, mint amilyenek szürke hajvégei voltak. Skandar keze kabátzsebébe mélyedt. Előhúzta az arany kitűzőt a négy egymásba fonódó körrel, és O’Sullivan oktató felé tartotta.

– Nem vagyok benne biztos, hogy viselnem kellene ma – motyogta Skandar, és a szíjgyártók sugdolózására gondolt.

– Badarság – mordult fel O’Sullivan oktató. – Megengedném, hogy tiszteletbeli vízforgató légy, de te szellemforgató vagy. Kezét Skandar szívére helyezte. A kötelékére. – Mutasd meg a szíjgyártóknak, hogy büszke vagy az elemedre.

Gazfickó felvisított, és a napfény megcsillant a fekete homlokán lefutó fehér folton.

O’Sullivan oktató az unikornisra vigyorgott.

– Mutasd meg nekik, hogy nincs szégyellnivalód. Gazfickó Szerencséjének bizonyosan nincs. Mi lenne, ha esetleg a kabátujjadat is feltűrnéd? A mutációd nem akármilyen – mondta, és várakozóan felvonta szemöldökét.

Skandarnak esze ágában sem volt vitatkozni O’Sullivan oktatóval. Feltűrte sárga kabátujját, s a szellemmutáció áttetsző fehérsége láthatóvá vált. Könyöke és csuklója közt az inak és csontok úgy sejlettek át bőrén, mint egy tűző nap elé tartott csontváz.

Skandar nézte, ahogy az oktató a sorompó felé üget Tengermadár hátán, és nem tudta volna megmondani, hogy jobban vagy rosszabbul érzi-e magát szavaitól.

– A harmadik sípszavamra a sorompó felemelkedik – hallatszott a hangja.

Meiyi és Vadrózsa Kedvese nekiütközött Gabrielnek és Királynői Jutalomnak oldalt, néhány unikornissal odébb. Aztán Vadrózsa tűzlökete kiszorította Niamh-et és Hóúszót, valamint Zacet és Tegnap Szellemét a sorból, így Kobi és Jégherceg, valamint Alastair és Alkonyatkereső elfoglalták a helyüket. Skandar meglepődve vette észre, hogy a Kínzó Kvartett negyedik tagja nem volt velük. Amber és Forgószéltolvaj kicsit lejjebb talált magának helyet.

– Rövid menet lesz ez neked, szellemforgató! – kiáltotta Meiyi.

Alastair és Kobi hangosan felröhögtek, Skandar megpróbált tudomást sem venni róluk.

Első sípszó. Gazfickó fénylő fekete szarvát ide-oda lóbálta, tekintete vörösből feketébe váltott, majd vissza. A levegő a sorompó körül megtelt energiával, unikornisizmok feszültek, szarvak szikráztak.

Második sípszó. Skandar felszállásra készen belemarkolt Gazfickó fekete sörényébe. Csak O’Sullivan oktató szavai jártak a fejében:

Mutasd meg a szíjgyártóknak, hogy büszke vagy az elemedre.

Harmadik sípszó.

Mutasd meg, hogy nincs szégyellnivalód.

HARMADIK FEJEZET

A NYEREGSZERTARTÁS

Asorompó megnyikordult és zökkent egyet, ahogy a verseny kezdetén felnyílt. Mintha tudná, hogy most mutathatja meg a szíjgyártóknak, mennyire gyors, Gazfickó már két lépés után a levegőbe emelkedett, szárnyai szinte kirobbantak Skandar térdei előtt. A fennsík füve immár kiesett a fiú látómezejéből, de az éles szél miatt szemébe szökő könnytől egyébként sem láthatta volna. Ők szálltak fel először. Ők voltak az élen.

Egy villanás. Egy robbanás. Egy sikoly.

Skandar válla fölött visszanézett, és látta, amint Mabel és Tenger Panasza kényszerleszállnak. Aztán a légi csata füstjén át egy gesztenyeszín unikornis közelítette meg Gazfickót, lovasának homlokán csillagmutáció sistergett.

Amber és Forgószéltolvaj eredt a nyomukba – épp, mint a Kiképzési Próbatételen.

Skandar megidézte a szellem elemet jobb tenyerével – azzal a tenyérrel, melyen a seb díszelgett, melyet Gazfickó szarvdöfése okozott a Keltetőben több mint egy évvel azelőtt. Szellemmágia töltötte el a tenyerét, és már teljesen fehéren ragyogott, amikor Tolvaj Gazfickó jobb vállához ért. Amber sárga köteléke fényesen ragyogott szíve és Tolvaj szíve között – ilyesmit csak egy Skandarhoz hasonló szellemforgató képes látni. A lány tenyere vízmágiát sejtetve kéken felizzott, és elzárta Skandar előtt az utat.

A fekete és a gesztenyebarna unikornis szembenéztek egymással a levegőben, mellettük csaták dúltak szerte Sasfészek hegye mellett. Tolvaj feljebb emelkedett, csillogó patáival taposva az eget; fogait megvillantva vicsorgott, akárcsak lovasa. Gazfickó ellenfelére visított, fekete szárnyai villództak, ahogy verdesett velük.

Mutasd meg nekik, hogy nincs szégyellnivalód!

Fahéj és ecet illata töltötte meg Skandar orrát – mindig ilyennek érezte a szellem elem szagát –, de a levegő elemet is betöltötte a kötelékbe a szellem mellé, ettől tenyere sárgán fénylett fel. Ugyanekkor Amber víztámadása felrobbanó szökőkútként csapott ki a tenyeréből, és Tolvaj szarvából is folyadék lövellt. Temérdek víz tajtékzott és örvénylett az égen át Skandar felé, elég erővel ahhoz, hogy letaszítsa Gazfickó csupasz hátáról.

Mutasd meg nekik!

Ahogy közeledett feléjük a víz, és a levegő elem elöntötte köteléküket, Gazfickó olyan változáson ment át, amilyenen csak egy szellemunikornis tud.

Először a sörénye, aztán a farka kezdett elektromosan sisteregni, míg eggyé nem lett a villámlással; a fekete szín tintaként kopott le róla. Aztán a hasa, fara és nyaka változott tiszta mágiává, mígnem Gazfickó teljes teste nyers energiával átitatva sistergett. Olyan volt, mintha Skandar egy elektromos viharon lovagolna. A szellem elem képessé tette Gazfickót arra, hogy színtiszta szellemenergiává változzék. A fekete unikornis diadalittasan felsikoltott, és már lehetetlenség volt megmondani, hol ér véget a feje, és hol kezdődik körülötte a vihar.

Skandar az első alkalommal, amikor Gazfickó egész teste tűzzé vált, annyira félt, hogy meg sem próbálkozott támadással. De most már használhatta a szellem elemet, és akart is harcolni. Sőt, győzni akart. Tenyeréből egy villámsugarat lövellt Amber vízáradatára. Csaknem ugyanebben a pillanatban Gazfickó egész teste megremegett, és elektromos töltés robbant ki szikrázó bordáiból, majd összeütközött az Amber tenyeréből és Tolvaj szarvából fakadó vízzel.

– Szép munka, fiú! – kiáltotta Skandar.

Amber felsikoltott, Tolvaj pedig felüvöltött, amint az elektromos áram megrázta mindkettejüket. De ellentámadás helyett Amber és Tolvaj alászálltak a földre.

– Gyáva – kiabálta utána Skandar.

Aztán észrevette a többieket is.

A fiókák szép sorban potyogtak le az égről, és egyúttal ki a versenyből. Gazfickó lassan újra magára öltötte szokásos fekete színét, de Skandar szinte észre sem vette, mert azt figyelte, ahogy Kobi feladja a Flo által keltett jeges széllel való küzdelmet, és Penge zavartan visít látva Jégherceg landolását. Sarika és Mitchell ádáz tűzcsatát vívtak, parázslott az ég körülöttük, de Egyenlítő Talánya hirtelen otthagyta a harcot. Skandar látta, hogy Niamh és Hóúszó elkanyarodik Bobby elől, és csatlakozik kvartettje többi tagjához – Farooq és Mérgező Kakukkfű, Art és Dühöngő Pokol, Benji és Elátkozott Sóhaj már szintén a földön voltak.

Az ég Skandar előtt teljesen üres volt. Semmi füst, semmi elemi törmelék, sehol egy unikornis. Mindenki eltűnt, kivéve Skandart és kvartettjét.

Skandar csatlakozott a cél felé tartó Pengéhez, Sólyomhoz és Vöröshöz, hátrahagyva a többi fiókát a fennsíkon.

– Mi történik itt? – üvöltötte túl Bobby az unikornisok szárnycsapásait. – Miért nem versenyeznek?

Sólyom együtt visított lovasával, ahogy aláereszkedtek a szíjgyártók sátrai felé.

– Mindannyiukat kizárják – mondta Mitchell hamufoltos arccal. – Ha egy lovas földet ér a cél előtt, az automatikus kizárás.

A kvartett is landolni készült, a sűrű csendben együtt lépték át a célvonalat. Egy szíjgyártó sem tapsolt. Az oktatók nem gratuláltak, csak bámulták a többi fiókát a pálya szélén.

A csend nem tartott soká. Amint a többiek is áttrappoltak a célvonalon, és elérték a szíjgyártók sátrait, a négy oktató kiabálni kezdett az elemeikhez kapcsolódó fiókákkal, kérdőre vonva őket, hogy miért adtak fel egy ilyen fontos versenyt. A szíjgyártók hasonlóan ideges és emelt hangon panaszkodtak, hogy elvesztették az utolsó esélyt, hogy dönthessenek a fiókákkal kapcsolatban.

– Kínos, hogy ez megtörténhetett! – mondta Anderson oktató lángoló füllel Meiyinek. – Micsoda mutatvány volt ez tőletek? A szíjgyártók versenyt akartak látni, nem landolásokat! Félúton vagyok afelé, hogy mindenkit nomáddá nyilvánítsak, és kidobjalak titeket a Sasfészekből.

Meiyi Skandar felé pillantott, és hangosan válaszolt:

– Egyikünk sem érezte magát biztonságban, miután láttuk, hogy Skandar használja az elemét. Különösen azután, hogy a valódalban hallottuk, hogy „sötét szellembarát utód”. Ennél egyértelműbb nem is lehetne: Skandar az egyetlen szellemforgató.

Skandar nem hitt a fülének. Szóval eltervezték? Eszébe jutott Meiyi gúnyolódása a verseny előtt, és az, hogy Alastair fel-alá járt a lovasok között. Meggyőzték volna a többi fiókát, hogy veszélyt jelent rájuk? Érezte, hogy elönti a szégyen. A szégyen, ami abból fakadt, hogy megpróbált beilleszkedni, és kudarcot vallott.

Skandar elpirult, és könnyeivel küszködött, miközben Kobi szavait hallgatta:

– Nem tudjuk, mire képes Skandar. Mi van, ha ő ölte meg azt a vad unikornist, O’Sullivan oktató? Mi van, ha nem a Takács ellen van, hanem szövetkezik vele? Mi van, ha ez az a bosszú, amiről a valódal szólt? Mi van, ha a fiókák unikornisaira feni a fogát?

Flo Skandar védelmére kelt:

– Skandar nem öl vad egyszarvúkat! – kiabálta, miközben Mitchell is üvölteni kezdett:

– Ez nem elfogadható értelmezése a valódalnak!

– Rendkívül nagyot csalódtam benned, Kobi – reccsent rá O’Sullivan oktató, majd elfordult. Jó párszor belefújt a sípjába.

– Nem ismételjük meg a versenyt. – O’Sullivan oktató hangja zaklatottnak tűnt. – Biztos vagyok benne, hogy a szíjgyártók többsége már a mai megmérettetés előtt kiválasztotta a lovasait, így hát… Felteszem, következhet a szertartás. Tessék felsorakozni a sátrak előtt!

Jókorát fújt sípjába, mintha azzal enyhíteni tudná a történtek kínosságát. A fiókák többsége még mindig motyogott valamit, bár Skandar nem értette, pontosan mit, ugyanis az összes többi versenyző igyekezett az ő kvartettjüktől minél messzebb állni. Azon volt, hogy mélyen és ütemesen lélegezzék.

Bobby viszont szemlátomást a legkevésbé sem próbálta lenyugtatni magát.

– Ezt nem hiszem el! – kiabálta, miközben leszállt Sólyomról, és maga után húzta a sorba. – Az, hogy nem láttak minket rendesen versenyezni, igenis befolyásolhatja a szíjgyártók döntését!

– Te nyerted a Kiképzési Próbatételt, Bobby – dörrent rá Mitchell szintén zaklatottan. – Neked nincs miért aggódnod.

– A Shekoni Nyergek akkor sincs itt – dühöngött Bobby. – És csak nekik van olyan, amilyet akarok. Pont olyan nyereg kell nekem, mint Kazama parancsnoké!

– Egy csomó másik kiváló nyereg van itt – mondta Flo megnyugtatóan.

– Sajnálom, Bobby, az egész az én hibám – motyogta Skandar.