A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Lisa Kleypas: Someone To Watch Over Me

Avon Books, An Imprint ofHarperCollinsPublishers

New York, 1999

Fordította: Darvas Eszter

Copyright © Lisa Kleypas, 1999

Hungarian translation © Darvas Eszter, 2009, 2026

Hungarian edition © Gabo Kiadó, 2026

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Kiadja a Gabo Könyvkiadó

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Gaborják Ádám

Borítóterv: Szabó Vince, Malum Stúdió

Tördelő: Malum Stúdió Korrektor: Sálinger József

ISBN 978-615-110-221-3

www.gabo.hu

www.facebook.com/GABOKIADO

www.instagram.com/gabo_kiado

A Gabo Kiadó e-könyveinek kizárólagos terjesztője a DiBookSale Zrt.

Elektronikus verzió v1.0

Anyámnak, aki lehetővé tette,
hogy ez a könyv megszülessen, mert vigyázott
a fiamra, Griffinre, míg én írtam.
E bébiszitterkedés keretében odaadóan
kente és vágta apró kockákra a mogyoróvajas
szendvicseket – legalább kétszáz darabot –,
kicserélt körülbelül négyszáz pelust,
és végtelen órákon át nézte
Thomast, a gőzmozdonyt a tévében.
Griffin és én is köszönjük neked, Mimi.

1. fejezet

Abban a pillanatban, ahogy Grant Morgan meglátta a nőt, azonnal tudta, hogy bármilyen szép is, soha nem lesz belőle menyasszony.

Követte a csónakost a ködfátyolon át, miközben a hűvös pára hozzátapadt a bőréhez, és gyöngyszemekké állt össze gyapjúkabátján. Mindkét kezét mélyen a zsebébe süllyesztette, tekintete nyugtalanul cikázott. A folyó olajosnak tetszett a rakpart menti masszív gránitoszlopokról lelógó lámpák tompa fényében. Két vagy három aprócska csónak utasokat vitt át a Temzén, gyermekjátékokként ringatóztak a vízen. A rakpart falát és lépcsőit jeges hullámok nyaldosták. Télies márciusi fuvallat lengte körbe Grant arcát és fülét, makacsul bekúszva a kravátlija alá. A férfi elnyomott egy borzongást, ahogy a csobbanó fekete vízre meredt. Nincs ember, aki húsz percnél tovább bírná ebben a jéghideg vízben.

– Hol van a holttest? – vonta türelmetlen ráncokba a szemöldökét. Benyúlt a kabátjába, és kitapintotta a zsebóráját. – Nem érek rá egész este.

A csónakos megbotlott, miközben hátrafordult, hogy megnézze a mögötte lépkedő férfit. A szitáló köd sárgásszürke lepelként borult rájuk, így hunyorognia kellett, ha látni akart valamit.

– Ugye, maga a Morgan? Mr. Morgan személyesen… Tyű, eztet senki nem fogja elhinni nekem. A király védelmezője… Aszittem, maga nem foglalkozik ilyen csúnya ügyekkel.

– De, sajnos igen – dünnyögte Grant.

– Erre lesz, uram… és nézzen a lába elé. Cefetül csúszósak a lépcsők a víz mellett, főleg ilyen nyirkos éjszakákon.

Grant állkapcsát megfeszítve lépdelt le a rakpart lépcsőjén heverő kicsiny, ázott testhez. Detektívmunkája során gyakorta látott hullákat, a fulladásos esetek azonban határozottan kellemetlenül érintették. A test arccal lefelé feküdt, de így is látszott, hogy a női nem képviselője. Úgy hevert ott kiterítve, mint egy gondatlan kisgyerek által elhagyott rongybaba, ruhája szoknyarésze csuromvizes halomban a lábára csavarodott.

Grant leguggolt, és bőrkesztyűbe bújtatott kezével megfogta a vállát, hogy a hátára fordítsa. Aztán megütközve hőkölt hátra, mert a nő hirtelen köhögni kezdett, és sűrű rohamok közepette sós vizet öklendezett.

A Grant mögött ácsorgó csónakos rémülten felkiáltott, és közelebb húzódott.

– Aszittem meghalt. – A hangja remegett az elképedéstől. – Esküszöm, hogy jéghideg volt nekije a teste.

– Idióta! – mormogta Grant. Vajon meddig hagyták ezt a szerencsétlen nőt a csípős hidegben feküdni, míg a csónakos elszalajtott valakit a Bow Streetre egy nyomozóért? Sokkal jobbak lettek volna a túlélési esélyei, ha azonnal gondoskodnak róla. Így nem sok remény maradt. Felhúzta a nőt a földről, és a térdére fektette a fejét; a hosszú hajzuhatag azonnal átáztatta a nadrágját. A félhomály elszürkítette a nő arcát, és oldalt jókora duzzanat látszott a fején. Mindazonáltal a finom, jellegzetes arcvonások árulkodóak voltak. Grant megismerte.

– Uramisten – elakadt a lélegzete. Az volt az elve, hogy soha semmin nem lepődik meg… de hogy itt találja Vivien Rose Duvallt ebben az állapotban… Ez felfoghatatlan volt.

A nő résnyire nyitotta a szemét, semmitmondó tekintetében a közelgő halál tudata ült. De Vivien nem az az ember volt, aki harc nélkül feladja. Nyöszörögve kapott oda kezével a férfi mellényéhez, mintegy erőtlen próbálkozásként élete megmentésére. Grant elszántan átölelte, és felnyalábolta. A picinyke nő a víztől csatakos ruhájában kétszer olyan nehéz volt. Grant magához szorította, és nyugtalanul felmordult, ahogy a jeges, sós víz az ő ruháit is átnedvesítette.

– Beviszi a Bow Streetre, Mr. Morgan? – kíváncsiskodott a csónakos, miközben igyekezett nem lemaradni a lépcsőket kettesével szedő Granttől. – Asszem nekem is mennem kéne, hogy leadjam a nevem Sir Rossnak. Végül is szívességet tettem, mer’ hát megtaláltam a hölgyet, mielőtt elpatkolt. Persze nem kell megköszönni… az ember csak teszi a dolgát azt kész… de azér’ leeshet valami jutalom…

– Kerítsd elő doktor Jacob Linley-t – tett pontot Grant a csónakos spekulálásának végére. – Ilyenkor általában Tom kávézójában múlatja az időt. Mondd meg neki, hogy jöjjön a King Street-i rezidenciámra.

– Nem lehet – tiltakozott a csónakos. – Mer’ ugye dolgoznom kell… Ma még öt shillinget is kereshetek.

– Megfizetlek, ha elhozod Linley-t a King Streetre.

– Na és ha nem találom meg?

– Fél órán belül ott legyen nálam – reccsent rá Grant –, vagy elkobzom a csónakod. És elintézek neked egy háromnapos kiruccanást egy börtönhajóra. Ez elég motiváció?

– Eddig aszittem, maga rendes pofa – jegyezte meg a csónakos morózusan. – Nem is olyan, mint az újságok írják. Én meg órákat ültem a kocsmában, azt’ hallgattam, ahogy felolvassák a dolgait… – Ahogy elügetett, köpcös testének minden porcikája csalódottságról árulkodott.

Grant szája zordon mosolyra húzódott. Tudta jól, miként festik le az újságok a hőstetteit. A szerzők, a szerkesztők olyannyira felnagyították az érdemeit, hogy szinte szuperember lett belőle. Mindenki élő legendaként tekintett rá, nem normális, esendő emberi lényként.

Bow Street-i nyomozómunkája meglehetősen jól jövedelmezett, egy vagyont keresett azzal, hogy visszaszerezte a bankokból eltulajdonított értéktárgyakat. Olykor más jellegű ügyeket is elvállalt – felkutatott egy elrabolt örökösnőt, személyi testőri feladatokat látott el egy látogatóba érkező uralkodó mellett, gyilkosokat kerített elő –, de leginkább bankoknak szeretett dolgozni. Minden megoldott ügy tovább növelte az ázsióját, míg már London összes kávézójában és kocsmájában róla beszéltek.

Grantet, meglepetésére, az elit is felékszerezett keblére ölelte, és ragaszkodott a jelenlétéhez a társadalmi rendezvényeken. A bálok sikerét állítólag az garantálta, ha a meghívók aljára oda lehetett írni: „Mr. Morgan is jelen lesz”. A nemesség körében élvezett népszerűségének dacára mindenki számára nyilvánvaló volt, hogy Grant nem közülük való. Inkább szórakoztató figurája, semmint elfogadott tagja volt az előkelő társadalmi köröknek. A nőket lázba hozta a tény, hogy Grant körül ott ólálkodik a veszély, a férfiak pedig azért kívánták a barátságát, hogy merészebbnek és tapasztaltabbnak tűnjenek. Grant tisztában volt vele, hogy soha nem fogják teljesen befogadni. És a bizalmukat sem vívhatja ki… Túl sok piszkos titkukról tudott, ismerte sebezhető pontjaikat, félelmeiket és vágyaikat.

Fagyos szélroham kapott táncba körülötte, és a nő a karjában nyögdécselni kezdett. Grant erősebben szorította magához nem mindennapi terhét, és a rakpartot elhagyva átvágott egy sárral és állati ürülékkel borított kockaköves utcán. Keresztülcsörtetett egy apró, szögletes udvaron, ahol poshadt vízzel teli hordók, egy bűzölgő disznóól és egy törött kerekű szekér csúfoskodott. A Covent Garden tele volt efféle udvarokkal, ahonnét sötét, labirintusszerű nyomortanyák burjánzottak szerteszét és alkottak betegségek sújtotta hálózatot. Minden jóérzésű úriember messzire kerülte volna a városnak ezt a részét, mely hemzsegett a tolvajoktól, lotyóktól, haramiáktól és bűnözőktől, akik már néhány shillingért is hajlandóak voltak ölni. Grantet azonban aligha lehetett úriembernek nevezni, és a londoni alvilág sem rémítette meg.

A nő feje a vállára hanyatlott, bágyadt, hűvös lélegzete a nyakába vágott.

– Nos, Vivien – mormogta Grant –, volt idő, mikor szerettem volna a karjaimban tartani… de nem pont erre gondoltam.

Nehéz volt elhinnie, hogy London legkívánatosabb hölgyét cipeli a Covent Garden düledező bodegái és elárusító standjai mellett.

Mészárosok és koldusok megtorpanva meresztették rá kíváncsi tekintetüket, ahogy elhaladt mellettük, és a prostituáltak előbújtak az árnyak közül.

– Hé, hölgyike – szólt oda egy beesett arcú, madárijesztő-forma nő –, van finom, friss tejfölöm, nem kérsz?

– Majd máskor – felelte Grant gúnyosan, elengedve a füle mellett a lotyó sóvár károgását.

Az északnyugati végén keresztezte a teret, és elért a King Streetre, ahol az omladozó épületeket takaros városi házak sora, több kávéház és egy-két kiadóvállalat váltotta fel. Tiszta, jómódú utca volt ez, az ívelt homlokzatú házakat a felső tízezer lakta. Grantnek egy elegáns, levegős, háromemeletes háza volt az utcában, ahonnét csak egy ugrásra volt a nyüzsgő Bow Street-i főhadiszállás, bár a hangulat ott korántsem volt ilyen békés.

Grant fürgén felsietett a házához vezető lépcsőn, és jókora rúgást mért a mahagóniajtóra. Amikor nem kapott választ odabentről, hátrébb lépett, és megismételte a mutatványt. Egyszer csak kitárult az ajtó, és Grant házvezetőnője jelent meg, vérmesen tiltakozva a csiszolt faberakás ilyetén felelőtlen bántalmazása ellen.

Mrs. Buttons rokonszenves arcú, ötvenes asszony volt, kedves, ámde zárkózott, szigorú, mondhatni acélmerev vallási meggyőződéssel. Nyílt titok volt, hogy helytelenítette Grant választott hivatását, irtózott a férfi foglalkozásával járó fizikai erőszaktól és korrupciótól. Ennek ellenére fáradhatatlan lelkiismeretességgel fogadta a Grant házába látogató válogatott alvilági figurákat, mindet ugyanazzal a hűvös udvariassággal.

A Bow Street többi nyomozójához hasonlóan, akik Sir Ross Cannon irányítása alatt tevékenykedtek. Grant is annyira mélyen beleásta magát a sötétség világába, hogy néha nem volt biztos benne, létezik-e különbség közte és az általa üldözött bűnözők közt. Mrs. Buttons egyszer megosztotta vele abbéli reményét, hogy egy szép napon talán majd munkaadója is kilép a keresztény igazság fényébe.

– Én menthetetlen vagyok – felelte Grant kedélyesen. – Törekedjék inkább valami megvalósítható cél felé, Mrs. Buttons.

Amint megpillantotta a víztől csöpögő terhet a nyomozó karjában, a házvezetőnő amúgy rendíthetetlen arca megnyúlt a döbbenettől.

– Magasságos Isten! – kiáltott fel Mrs. Buttons. – Mi történt?

Grant izmai elfáradtak a tehetetlen test cipelésétől.

– Kis híján megfulladt – felelte kurtán, és a házvezetőnő mellett benyomulva megindult a lépcső felé. – Felviszem a szobámba.

– De hogyan? Kicsoda? – kapkodott levegő után Mrs. Buttons, igyekezve magához térni. – Nem kéne bevinni a kórházba?

– A hölgy az ismerősöm – mondta Grant. – Szeretném, ha magánorvos nézné meg. Csak az isten tudja, mit művelnének vele egy kórházban.

– Az ismerőse – visszhangozta a házvezetőnő, miközben próbált lépést tartani vele. Nyilvánvalóan égett a kíváncsiságtól, de kérdezni nem merészelt volna.

– Igen, egy éjszakai pillangó – felelte Grant szárazon.

– Egy éjszakai… és képes volt idehozni… – Mrs. Buttons hangjából sütött az ítélet. – Ismét felülmúlta önmagát, uram.

A férfi arcán kósza vigyor suhant át.

– Köszönöm.

– Nem bóknak szántam – tájékoztatta a házvezetőnő. – Mr. Morgan, ne készítsem inkább elő valamelyik vendégszobát?

– Az én szobámba viszem – dörrent a válasz, ami csírájában fojtott el minden további vitát.

Mrs. Buttons a tekintetével utasította az egyik szobalányt, hogy törölje fel a tócsákat, amelyek az előszoba borostyánsárga márványpadlóján maradtak utánuk.

A ház a hosszú ablakokkal, a Sheraton bútorokkal és a kézi csomózású angol szőnyegekkel olyasfajta otthon volt, amilyenről Grant régen nem is álmodott volna. Köszönőviszonyban sem volt a szűk kis lakással, ahol kisgyermekként élt, s ahol egy középosztálybeli könyvárus és felesége zsúfolódott össze három szobában a nyolc porontyával. Még kevésbé hasonlított azokra az árva- és szegényházakra, amelyeket az után ismert meg, hogy apját az adósok börtönébe zárták, és a család darabjaira hullott.

Grant kamaszkorában végül az utcán találta magát, mígnem a Covent Garden egyik halaskofája megkönyörült rajta, biztos munkát és egy szalmazsákot kínálva neki, amelyen éjszakánként álomra hajthatta a fejét. A meleg konyhai tűzhelyhez kucorodva valami jobbról, valami különbről álmodott, bár álmai egészen addig nem öltöttek körvonalazható alakot, amíg nem találkozott a Bow Street egyik nyomozójával.

A nyomozó a zsizsegő piactéren cirkált, és fülön csípett egy tolvajt, aki elemelt egy halat a kofa standjáról. Grant tágra meredt szemmel bámulta a karddal és pisztolyokkal felfegyverzett nyomozót a mutatós vörös mellényében. Hatalmasabb, derekabb és erősebb embernek látta az egyszerű halandóknál. Abban a pillanatban tudta, egyetlen reménye, hogy meneküljön a neki rendelt sorstól, ha nyomozó lesz belőle. Tizennyolc évesen jelentkezett közrendőrnek, egy éven belül előléptették, és pár hónappal később Sir Ross Cannon beválogatta a fél tucat nyomozóból álló különleges egységbe.

Hogy bizonyítsa rátermettségét, Grant mindenre elszánt lelkesedéssel vetette bele magát a munkába, és valamennyi ügyét személyes bosszúhadjáratként kezelte. Nem riadt vissza semmitől, ha a bűnösök kézre kerítéséről volt szó; egy ízben egészen Franciaországig üldözött egy gyilkost, hogy letartóztassa. Ahogy sikert sikerre halmozott, kezdett képtelenül magas árat kérni a privát megbízásokért, s ez csak még keresettebbé tette.

Az egyik tehetős ügyfelére hallgatva, aki tartozott neki egy szívességgel, hajózási és textilvállalatokba fektette a pénzét, részesedést szerzett egy szállodában és számos értéktárgyat vásárolt a legjavából Nyugat-Londonban. Némi szerencsével és eltökéltséggel magasabbra sikerült másznia, mint azt isten vagy ember tervezte. Harmincévesen meglehetős vagyonnal akár vissza is vonulhatott volna. De nem tudta rászánni magát, hogy otthagyja a Bow Street-i erőket. A hajsza izgalma, a veszély csábereje igen erősen hatott rá, már-már fizikai szükségszerűségként, amit soha nem tudott kielégíteni. Nem vette a fáradságot, hogy elmélázzon, vajon miért nem képes megállapodni, és normális életet élni, bár biztos volt benne, hogy ez nem fest róla jó képet.

A hálószobában lefektette Vivient a mahagónifából készült masszív, baldachinos ágyra, melyen faragott füzérdíszek ékítették a fejtámlát és a lábakat. A bútor java részét, az ágyat is beleértve. Grant speciális méreteihez igazították. Magas, termetes ember lévén az ajtók szemöldökfája és a tetőgerendák állandó ütközőfelületet jelentettek a számára.

– Jaj, az ágytakaró! – kiáltott fel Mrs. Buttons, ahogy Vivien ruhája eláztatta az arany- és kék színű selyemmel hímzett súlyos bársonyt. – Tönkreteszi!

– Majd veszek másikat – mondta Grant, miközben elgémberedett karját hajlítgatta, és lehámozta magáról a csuromvizes kabátot. Vivien moccanatlan teste fölé hajolt. Minél hamarabb ki akarta hámozni a nőt a ruhájából, de a gombok és kapcsok makacsul elsáncolták magukat a nedvességtől összetapadt gyapjúban. Grant elkáromkodta magát.

A bársony ágytakaró megrongálása miatt zsörtölődő Mrs. Buttons megpróbált segíteni neki, aztán egy megfáradt sóhaj kíséretében feladta.

– Jobb, ha levágjuk róla. Hozzak ollót?

Grant megrázta a fejét, benyúlt a jobb csizmájába, és a megszokás formálta könnyed mozdulattal előhúzott egy elefántcsont nyelű, tizenöt centiméteres pengéjű kést.

A házvezetőnő elhűlve figyelte, ahogy Grant felhasítja a nő fűzőjét; a kés úgy hatolt át a vaskos anyagon, akár a vajon.

– Jézusom – hebegte Mrs. Buttons.

Grant erősen koncentrált a feladatára.

– Nincs ember, aki ügyesebben forgatná a kést, mint egy valamikori halaskofa – jegyezte meg szárazon, és szétterítette a ruhát, felfedve az alatta rejlő vászon fehérneműhalmazt. Az alsóing nedvesen tapadt Vivien alabástrombőréhez, és átsejlettek alóla a rózsaszínes mellbimbók. Noha Grant számtalan női testet látott életében, a félmeztelen Vivien látványa tétovázásra késztette. Az a megmagyarázhatatlan érzése támadt, hogy megszentségtelenít valamit – valakit –, aki törékeny és szűzies. Nevetséges, ha tekintetbe vesszük, hogy Vivien Duvall tapasztalt kurtizán volt.

– Mr. Morgan – szólalt meg a házvezetőnő, széles fehér köpenyének szegélyét húzgálva –, ha gondolja, szólok valamelyik szobalánynak, majd mi levetkőztetjük Miss…

– Duvallt – sietett a segítségére Grant.

– Miss Duvallt, igen.

– Én gondoskodom a vendégünkről – mormogta Grant. – Lemerem fogadni, hogy egy regiment férfit ért az a megtiszteltetés, hogy ruhátlanul láthatták Miss Duvallt. Ő lenne az első, aki azt mondaná, „Legyünk túl rajta, ne szemérmeskedjünk!” – Amúgy meg ez után az éjszakai kalamajka után neki is kijárt ennyi élvezet.

– Igenis, uram – felelte a házvezetőnő, és fürkésző pillantást vetett Grantre, mintha nem értené furcsa viselkedését. Talán tényleg furcsán viselkedett. Valami különös érzés lett úrrá rajta, a kinti csípős hideg összevegyült a lelke legmélyét perzselő forrósággal.

Rezzenetlen arccal folytatta a nedves ruhák eltávolítását, előbb az alsóing egyik ujját vágva fel, azután a másikat. Amikor megemelte Vivien karcsú felsőtestét, hogy kiügyeskedje alóla az átázott gyapjút, valaki belépett a félig nyitva hagyott ajtón, és jól hallhatóan elakadt a lélegzete.

Kellow volt az. Grant komornyikja, egy tiszteletet parancsoló fiatal férfi idejekorán kopaszodásnak indult koponyával, orrán kerek pápaszemmel. Szeme kitölteni látszott a szemüveg lencséjét, ahogy munkaadójára meredt, aki késsel a kezében állt egy öntudatlan, félmeztelen nő fölött.

– Uramisten!

Grant bosszús szemöldökráncolással fordult oda a hangra.

– Inkább tegye magát hasznossá. Hozza ide az egyik ingem. És törülközőket. És jól jönne egy kis tea meg brandy. Gyerünk, siessen már!

Kellow szóra nyitotta a száját, aztán meggondolta magát, és indult a gazdája által kért holmikért. Kínosan ügyelve, hogy rá se pillantson az ágyon heverő nőre, átnyújtott Mrs. Buttonsnak egy tiszta inget, majd kisietett a szobából.

Grant olyan buzgósággal igyekezett ruhába bújtatni és felmelegíteni Vivient, hogy az még annál a vágyánál is erősebb volt, hogy meztelenül lássa. Csupán egy felületes pillantást vetett a testére, miközben a házvezetőnő segítségével átügyeskedte a karját a hosszú, vászon ingujjon… de agya mohón elraktározta a képet, hogy később kedvére ízlelgethesse.

Vivien nem volt tökéletes, de a gyönyör ígérete épp a tökéletlenségeiben rejlett. A legtöbb picike nőhöz hasonlóan neki is rövid volt a felsőteste, a melle csodásan kerek, a térde enyhén gödrös. Sima hasát a vöröses szőrszálak alkotta háromszög díszítette, ami néhány árnyalattal volt csak sötétebb naplementebíbor hajfürtjeinél. Nem csoda, hogy ő volt a legkeresettebb prostituált Angliában. Érzéki volt, csinos, kecses… az a fajta nő, akit egyetlen férfi se szívesen ereszt ki az ágyából.

Lepedőkbe és vaskos takarókba bugyolálták, Mrs. Buttons pedig becsavarta Vivien csomós, sóval átitatódott haját a Kellow hozta törülközők egyikébe.

– Gyönyörű nő – jegyezte meg a házvezetőnő, akinek az arcát akaratlanul is meglágyította a részvét. – És elég fiatal, hogy változtasson az életén. Remélem, az Úr megkönyörül rajta.

– Nem fog meghalni – vágta rá Grant. – Nem hagyom. – Megérintette Vivien homlokának makulátlan elefántcsont ívét, és hüvelykujjával besimított egy hajtincset a törülköző alá. Óvatos mozdulatokkal hideg vizes borogatást helyezett a halántékot csúfító horzsolásra. – Bár valaki minden bizonnyal csalódott lesz, hogy megmenekült.

– Elnézést, uram, nem tudom követni… ó. – A házvezetőnő elkerekedett szemmel figyelte, ahogy Grant ujjai finoman végigszaladnak Vivien torkán, a finom kis nyakon körbefutó sötét horzsolásokra mutatva. – Úgy néz ki, mintha valaki megpróbálta volna…

– Megfojtani – közölte a férfi tárgyilagosan.

– Ki tenne ilyet? – töprengett Mrs. Buttons fennhangon, és a rettenet ráncokat rajzolt a homlokára.

– Ha nő az áldozat, a legtöbb esetben a férj vagy egy szerető az elkövető. – Grant kedélytelen mosolyra húzta a száját. – A nők mindig az idegenektől félnek, pedig általában azok bántják őket, akiket ismernek.

Mrs. Buttons megrázta a fejét a csúnya gondolatra, aztán felállt, és lesimította a kötényét.

– Ha megengedi, uram, felküldök egy kis gyógykenőcsöt Miss Duvall sebeire, és odalent várom meg a doktor érkezését.

Grant bólintott, s miközben Vivien kifejezéstelen arcába bámult, szinte nem is érzékelte, ahogy a házvezetőnő kivonul a szobából. Finoman megigazgatta a borogatást a nő homlokán. Egyetlen ujjbegyével végigsimította a halovány orca ívét, és kéjes hang tört fel belőle.

– Megesküdtem, hogy átkozni fogod a napot, amikor bolonddá tettél, Vivien – mormogta. – De arra nem számítottam, hogy ilyen átkozottul hamar elérkezik az én időm.

2. fejezet

A hideg és a fájdalom éber rémálmában találta magát, mikor feleszmélt. A lélegzés kellemetlen teherként nehezedett a tüdejére. Égett a torka és a mellkasa, mintha végigsikálták volna a belső részeit. Megpróbált megszólalni, de csak egy karcos, nyöszörgő hang jött ki belőle, és összerándult a kíntól.

– Ó…

Erős kezek igazították meg, egy párnát dugva a feje és a nyaka alá… kisöpörtek a homlokából egy elkóborolt hajtincset. Morgásszerű hang ütötte meg a fülét.

– Ne beszéljen. Tessék, ez segíteni fog. – Meleg kanál pereme ért az ajkához, és ő bágyadtan elhúzta a fejét. De a másik erőltette, hatalmas kezével megtámasztotta, és újból odadugta a kanalat a szájához. Foga hozzákoccant a fémhez a testén elömlő remegéstől, amin képtelen volt uralkodni. Lenyelt egy kanál forró, cukros teát, bár a torokizmok mozgása elképesztő gyötrelmet okozott.

– Jó kislány. Na, még egyet.

Kényszerítette magát, hogy lenyeljen egy második kanállal, aztán egy harmadikkal. Fejét visszaengedték a párnára, vállára nagy halom takarót húztak rá jó szorosan. Csak ekkor kísérelte meg kinyitni a szemét, hunyorogva egy közelben elhelyezett lámpa vakító fényétől. Egy idegen hajolt fölé, arca félig árnyékba, félig fénybe merült. Egy sötét hajú, vonzó férfi, kinek barna és kissé megviselt vonásain nyoma sem látszott kisfiússágnak. Fekete, borotvált bajsza komor jelleget kölcsönzött az arcának, melynek szikárságát a hosszúkás orr, a szépen ívelt száj és az élénk, zöld szempár ellensúlyozta. A különös, cinikus, fürkésző szem mintha belé látott volna.

– Meg fogok…? – kérdezte rekedtes hangon. Fájt beszélnie, fájt mozdulnia, fájt lélegeznie. Mintha kívül-belül jeges tűkkel szurkálták volna, és a tüdejére feszülő óriási satu szorításában szinte képtelen volt levegőhöz jutni. De a minden izmát összerántó heves remegés bizonyult a legrosszabbnak, a csontokat és ízületeket kínpadra vonó borzongás, hogy úgy érezte, darabokra hullik a teste. Ha csak egyetlen pillanatra nyugton tudott volna maradni, de mikor megpróbálta mereven tartani magát, a remegés csak súlyosbodott. Úgy érezte, szétesik, alámerül, megfullad.

– Nem, nem fog meghalni – felelte a férfi halkan. – És a remegés is abbamarad majd. Ilyen esetekben gyakran előfordul.

Ilyen esetekben? Mi történt? Mit keres itt? Feldagadt szemébe könnyeket csalt a zavarodottság, és az ajkába harapott, hogy visszatartsa a sírást.

– Köszönöm – zihálta, bár nem egészen tudta, hogy mit köszön. Kinyúlt a másik keze után, mert egy megnyugtató emberi érintésre volt szüksége. Az ágy szélén ülő férfi megmozdult, a matrac besüppedt a súlya alatt, és érezte, ahogy hatalmas kezébe veszi tapogatózó ujjait. A férfi bőrének forrósága, szorításának izzó ereje megdöbbentette.

– Kérem, ne engedjen el – suttogta Vivien, és úgy kapaszkodott bele, mint egy mentőkötélbe. – Kérem.

A zord, férfias arcot meglágyította a lámpafény. A kiismerhetetlen zöld szemekben különös önirónia villant.

– Nem állhatom a női könnyeket. Ha folytatja a bőgést, már itt sem vagyok.

– Igen – felelte, és erősebben harapta az ajkát. De a könnyek utat törtek maguknak, és az idegen a bajusza alatt átkozódott.

A férfi az ágyneművel együtt felnyalábolta, és gondoskodón átölelte, összeszorítva reszkető tagjait. Vivien hallatlan megkönnyebbülést érzett. Olyan végtelenül erős volt a férfi, ahogy magához szorította! A vállára hajtotta a fejét, arcát az ingébe fúrta. Szemét betöltötték az apró részletek: a sima, barna bőr, a kérdőjel formájú fülkagyló, a selymesen durva, sötétbarna hajtincsek, amiket ódivatúan rövidre vágtak.

– Annyira f-fázom… – rebegte a férfi fülébe.

– Nos, így jár, aki a Temzében lubickol – felelte a másik szárazon. – Főleg az évnek ebben a szakában. – Vivien a homlokán érezte forró lélegzetét, és határtalan hála öntötte el. Örökké ott akart maradni a karjai közt.

Nyelvét duzzadtnak érezte, amikor megpróbálta megnedvesíteni repedezett ajkát.

– Ki maga?

– Nem emlékszik?

– Nem… én… – Gondolatok és képek villantak fel, de képtelen volt megragadni őket. Semmire sem emlékezett. Minden irányban ürességbe ütközött, hatalmas, zavarba ejtő ürességbe.

A férfi meleg ujjaival a tarkója alá nyúlt, és visszafektette a párnára. Szája sarkában halvány mosoly játszott.

– Grant Morgan.

– M-mi történt velem? – Küzdött, hogy megfeledkezzen a fájdalomról és a figyelmét elvonó remegésről. – A vízben v-voltam… – Emlékezett a szemét és torkát maró sós hidegre, ami behatolt a fülébe, és megbénította verdeső tagjait. Elvesztette a levegőért vívott harcot, úgy érezte, szétrobban a tüdeje, és süllyedt, mintha láthatatlan kezek húznák odalentről. – V-valaki megmentett… Ön volt az?

– Nem. Egy csónakos talált magára, aztán elküldött egy nyomozóért. Ma este történetesen egyedül én voltam kéznél. Hogy került a folyóba, Vivien? – kérdezte a férfi, miközben kezével lágyan simogatta a hátát.

– Vivien? – ismételte kétségbeesett-tanácstalanul. – Miért nevezett Viviennek?

A néma csend pillanata megrémisztette. A férfi azt várta tőle, hogy ismerje fel a nevet… Vivien… Igyekezett valamiféle jelentést vagy képet kapcsolni a névhez. De csak ürességet talált.

– Ki az a Vivien? – Fájó torka elszorult, alig bírt megszólalni. – Mi történik velem?

– Nyugodjon meg – felelte a másik. – Hát nem tudja a saját nevét?

– Nem… nem tudom, nem emlékszem… semmire… – Rémült zokogás rázta a testét. – Jaj… mindjárt rosszul leszek.

Morgan figyelemre méltó fürgeséggel reagált, felkapott az éjjeliasztalról egy kerámiatálat, és fölé hajtotta a nő fejét. Vivien testén száraz rángások futottak végig. A roham elmúltával bénán hevert a férfi karjai közt, és borzasztóan reszketett. A férfi az ölébe vonta, kemény combjára fektetve Vivien fejét.

– Segítsen – nyöszörögte a nő.

Orcáját hosszú ujjak cirógatták végig.

– Minden rendben. Ne féljen.

Bár nyilvánvaló volt, hogy semmi sincs rendben, és temérdek félnivaló volt, Vivien hihetetlen módon megnyugvást talált a férfi hangjában, érintésében, a jelenlétében. Keze lágyan mozdult a testén, csillapítva a remegését.

– Lélegezzen – mondta, miközben tenyerével Vivien mellkasán körözött, és a nő nagy nehezen ivott egy korty levegőt. Az a ködös gondolata támadt, hogy ilyen lehetett, amikor a menny angyalai eljöttek Krisztus szenvedését enyhíteni… Igen, ilyen egy angyal érintése.

– Fáj a fejem – nyögte. – Olyan furcsán érzem magam… Megbolondultam volna? Hol vagyok?

– Pihenjen – mondta a férfi. – Később mindent megbeszélünk. Most pihenjen.

– Mondja meg még egyszer a nevét – kérlelte rekedt-suttogón.

– A nevem Grant. Az otthonomban van… biztonságban.

Vivien minden nyomorúsága ellenére valahogy megsejtette az ambivalens érzéseket, amelyeket a férfi táplált iránta. Hogy hűvösen távolságtartó kívánt maradni, és nem akart kedves lenni hozzá, de nem bírta megállni.

– Grant… – ismételte, és a mellén pihenő meleg kezet bágyadt mozdulattal a szívére szorította. – Köszönöm. – Érezte, hogy a másik megmerevedik, combja megfeszül a feje alatt. Elcsigázottan lehunyta a szemét, és álomba merült a férfi ölében.

Grant visszafektette Vivient a párnákra, és gondosan betakargatta. Igyekezett értelmet csiholni a történtekbe. Ezelőtt is számtalan alkalommal segített bajba jutott nőkön. Már nem hatódott meg, ha egy hölgyikét gyötrődni látott. Munkaadóinak és természetesen neki magának is jobb volt úgy, ha a végsőkig közömbösen végezte a dolgát. Évek óta egyetlen könnycseppet sem ejtett. Semmi sem hatolhatott át a szíve körül képződött védőburkon. Vivien azonban megviselt szépségével és nem várt kedvességével, sokkal erősebb hatást gyakorolt rá, mint amit elképzelhetőnek vélt. Képtelen volt leküzdeni önkéntelenül feltörő örömét, hogy itt tudhatja az otthonában… az ágyában.

Tenyerét bizsergette Vivien szívverése, mintha a kezébe zárta volna a nőt éltető erőt. Vágyott rá, hogy mellette maradjon, hogy ölelje, de nem a szenvedélytől vezérelve, hanem hogy saját testének melegét és védelmét kínálja fel neki.

Grant megdörzsölte az arcát, beletúrt rövid hajába, és morogva feltápászkodott. Mi a fene ütött bele?

Még mindig élénken élt benne az emlék, amikor két hónapja először találkozott Viviennel. Egy születésnapi bálon látta meg, amelyet Lord Wentworth rendezett a szeretőjének. A báli vendégek félvilági figurák voltak, a társadalom peremén tengődő kurtizánok, szerencsejátékosok és piperkőcök, akik nem feleltek meg az elitnek, ugyanakkor magasan a munkásosztály fölébe helyezték magukat. Mivel Grant státuszát szinte lehetetlen volt meghatározni, a társadalom minden rétege, a legmagasabbtól a legalacsonyabbig meginvitálta az összejöveteleire. Keveredett az erkölcs lovagjaival, a kifogásolható jellemekkel és a korrupt alakokkal, egyszerre mindenüvé és sehová sem tartozva.

A bálterem a Neptunuszt, hableányokat, delfineket és halakat ábrázoló, aprólékos kidolgozású gipszstukkó jelenetekkel tökéletes díszletül szolgált Viviennek, aki maga is sellőnek tetszett testének valamennyi hajlatára rásimuló zöld selyemruhájában. A mély nyakkivágást és a ruha szegélyét fehér szaténból és sötétzöld fátyolból készült fodrok zárták le, a vállrésznél az ujjak mindössze leheletnyi fátyolszövetből álltak. Grant és a többi férfi figyelmét nem kerülte el a tény, hogy a kinti cudar időjárással mit sem törődve Vivien megnedvesítette a ruha szoknyarészét, hogy jobban tapadjon a lábához és a csípőjéhez.

Az az első pillantás olyan volt, mint egy ütés a gyomorszájába. Vivien nem volt klasszikus értelemben vett szépség, de úgy vibrált, akár egy lángcsóva, arcán a kedvesség és a boszorkányság kíváncsiságébresztő elegyével. Az ajka akár egy megvalósult álom, kecses, telt és félreérthetetlenül érzéki. Naplementebíbor fürtjeit a feje tetejére tűzte felfedve törékeny nyakát és a legkápráztatóbb elefántcsont vállat, amit Grant valaha látott.

Amikor megérezte a férfi mohó pillantását, Vivien odanézett rá, s a vörös ajkakra kiülő mosoly egyszerre volt hívogató és kaján.

– Á, látom, észrevette Miss Duvallt. – Lord Wentworth jelent meg Grant oldalán, ráncos arcán bús iróniával. – Figyelmeztetem, barátom, Vivien Duvall egymás után töri össze a szíveket.

– Kihez tartozik? – dünnyögte Grant, tudván tudva, hogy egy ilyen szépség nem lehet társtalan.

– Újabban Lord Gerardhoz. Őt is meghívtuk a bálra, de minden magyarázat nélkül visszautasította az invitálásunkat. Szerintem otthon nyalogatja a sebeit, miközben Vivien új pártfogó után néz. – Grant töprengő arckifejezését látva Wentworth heherészni kezdett. – Eszébe se jusson, jóember.

– Ugyan miért?

– Először is, mert Vivien egy vagyonba kerül.

– És ha megengedhetem magamnak? – kérdezte Grant.

Wentworth szórakozottan birizgálta egyik ősz hajtincsét.

– A nős férfiakat szereti, akiknek rangjuk van, és akik… nos, egy hangyányit kifinomultabbak önnél, drága barátom. Ne vegye sértésnek.

– Dehogy – vágta rá gépiesen Grant. Sosem próbálta véka alá rejteni zűrös múltját, esetenként ki is használta. Sok nőt kifejezetten csábított a foglalkozása és előkelő származásának hiánya. Elképzelhető volt, hogy Vivien Duvall is örülne, ha lecserélhette arisztokrata pártfogóit a manikűrözött kezükkel és a leereszkedésükkel.

– Ez veszélyes nő, tudja – folytatta Wentworth. – Állítólag most két hete is öngyilkosságba hajszolt valami szerencsétlen nyomorultat.

Grant cinikus mosolyra húzta a száját.

– Nem az az ember vagyok, mylord, aki kileheli a lelkét egy nő miatt.

Tovább figyelte Vivient, aki díszes szelencét varázsolt elő gyöngyökkel kirakott retiküljéből, s a tetejét felpattintva nézegetni kezdte magát a szelence belső oldalára illesztett tükörben. Kesztyűs kezének egyik ujjával finoman megérintette a szív alakú szépségflastromot, amit stratégiai pontossággal ragasztott fel kívánatos szája szögletébe. Egyértelmű volt, hogy csak félig hallja a közelében toporgó úriembert, aki azon igyekezett, hogy beszélgetésre csábítsa. Az úr kitüntetett figyelmét megelégelve Vivien a frissítőkkel megrakott hosszú asztalok felé mutatott. A férfi azonnal megindult a jelzett irányba, Vivien pedig folytatta arcának elmélyült tanulmányozását.

A kínálkozó lehetőséggel élve. Grant lekapott egy pohár bort az arra haladó pincér tálcájáról, majd odalépett Vivienhez, aki éppen bekattintotta a szelencét, és visszacsúsztatta a táskájába.

– Már itt is van? – kérdezte fásult unalommal, rá sem pillantva Grantre.

– A kísérője okosabb is lehetne, mint hogy egyedül hagy egy ilyen gyönyörű nőt.

Vivien éjkék szemében meglepődés villant. Tekintete a felé nyújtott italra vándorolt. Kézbe vette a trombita alakú pohár művészien megformált szárát, és elegánsan kortyintott egyet.

– Az az ember nem a kísérőm. – A hangja bársonyként simogatta a férfi fülét. – Köszönöm. Egészen kitikkadtam. – Újból ivott, tekintetét Grant tekintetébe fúrva. A legtöbb sikeres kurtizánhoz hasonlóan Vivien is olyan hízelgően tudott nézni egy férfira, mintha ő volna az egyetlen a teremben. – Engem bámult az előbb – jegyezte meg.

– Nem akartam tolakodni.

– Ó, megszoktam már az efféle pillantásokat.

– Ebben biztos vagyok.

A nő elmosolyodott, felvillantva gyöngyfehér fogait.

– Még nem vagyunk bemutatva.

Grant visszamosolygott rá.

– Keressek valakit a formaságok lebonyolítására?

– Nem szükséges – mondta Vivien, puha, rózsaszín ajkát a borospohár pereméhez nyomva.

– Ön Mr. Morgan, a Bow Street-i nyomozó. Csak találgatok, de biztos vagyok benne, hogy helyesen.

– Miből gondolja?

– Megfelel a leírásnak. A termete és a zöld szeme meglehetősen egyedivé teszi. – Elgondolkodóan előrebiggyesztette a száját. – De van itt még valami… mintha kissé bizonytalanul mozogna ebben a környezetben. Felteszem, bármivel szívesebben foglalkozna, mint hogy itt ácsorogjon ebben a levegőtlen teremben, felszínes csevegést folytatva. És túl szorosra kötötte a kravátliját.

Grant mosolyogva nyúlt oda a kikeményített fehér nyaksálhoz, amit szakavatott csomóba kötött a nyaka körül. Néha kifejezetten nehezen viselte a magas ingnyakak és merev kravátlik képviselte civilizációs korlátokat.

– Egy dologban téved, Miss Duvall, semmivel sem foglalkoznék szívesebben, mint hogy önnel beszélgessek.

– Honnét tudja a nevem, uram? Beszélt rólam valaki? Muszáj elárulnia, hogy mit hallott.

– Azt mondták, összetört egy rakás szívet.

Ez a megjegyzés szemmel láthatóan mulattatta Vivient, kék szeme huncutul csillogott kacarászás közben.

– Igaz. De biztosra veszem, hogy ön sem kímélte a női szíveket.

– Szíveket összezúzni nem nehéz, Miss Duvall. Sokkalta nagyobb kihívást jelent fenntartani a másik ember szerelmét, mint elveszíteni.

– Túl komolyan beszél a szerelemről – mondta Vivien. – Végtére is csak egy játékról van szó.

– Valóban? És mik lennének a szabályok?

– Mint a sakkban. Gondosan kidolgozom a stratégiát. Feláldozok egy parasztot, ha már nincs szükségem rá. És soha nem adom ki magam az ellenségnek.

– Milyen gyakorlatias.

– Az én pozíciómban muszáj annak lenni. – A nő kihívó mosolya fakulni látszott, ahogy a férfira nézett. – Nem tetszik ez az arckifejezés, Mr. Morgan.

A vonzalom, amit Grant először a nő iránt érzett, halványulni kezdett, amint belegondolt, hogy a kapcsolatuk végeredményben sehová sem vezetne. Vivien manipulálta az embereket, akaratos volt, és valós érzelmi tartalom nélkül, csupán szexet kínált. Ő ennél többre vágyott, akármilyen formás nő volt is Vivien.

A nő fürkészőn nézte hideg arckifejezését, és színpadias-durcásan lebiggyesztette az ajkát.

– Mik az ön szabályai, Mr. Morgan?

– Nekem csak egy van – felelte a férfi. – Teljes őszinteség a partnerem és köztem.

Vivien gyöngyözőn felnevetett.

– Tudja, az meglehetősen kényelmetlen lehet.

– Igen, tudom.

Csáberejének biztos tudatában Vivien páváskodott, kellette magát, mellét kidüllesztette, kezét sikkesen csípőjének kecses hajlatán nyugtatta. Grant tisztában volt vele, hogy csodálattal kéne adóznia előtte, de ő inkább elmerengett, vajon miért van az, hogy a legtöbb szemkápráztató szépség ennyire öntelt.

A szeme sarkából látta, hogy a nő korábbi partnere fürge, ideges léptekkel igyekszik feléjük, kezében egy tányérka csemegével. Szemmel láthatóan el volt szánva rá, hogy megvédi a felségterületét, és Grantnek nem fűlött a foga a vitához. Vivien Duvall nem ért meg egy nyilvános veszekedést.

Vivien követte a pillantását, és aprót sóhajtott.

– Kérjen fel táncolni, mielőtt ideér az az unalmas ember – mondta fojtott hangon.

– Elnézését kérem, Miss Duvall – dünnyögte Grant –, de nem venném a lelkemre, ha megfosztanám az urat a társaságától. Főképp azok után, hogy volt olyan kedves, és hozott harapnivalót.

Vivien elkerekedett szemmel vette tudomásul, hogy visszautasították. Orcáján és homlokán rózsaszínes pír ütközött ki, mely élesen elütött fahéjtónusú hajától. Amikor nagy nehezen szóra nyitotta a száját, hangjából megvetés csöpögött.

– Talán látjuk még egymást, Mr. Morgan. Azonnal magáért küldök, ha zsebmetszővel vagy útonállóval akadna dolgom.

– Kérem – felelte Grant végtelen udvariassággal, és kurta meghajlással távozott.

Azt hitte, az ügy ezzel le is zárult, csakhogy rövid találkozásuk sajnos nem maradt észrevétlen a bál többi résztvevője előtt. És Vivien a kicsinyes bosszú megnyilvánulásaként olyan színben tüntette fel az eseményeket, hogy fojtott kuncogás kíséretében azonnal útjára indult a pletyka. Vivien egy csapat szószátyárságáról híres vendég előtt finom utalásokat ejtett el arra vonatkozóan, hogy a feddhetetlen Mr. Morgan ajánlatot tett neki, amit ő kerek perec visszautasított. A gondolat, hogy az ünnepelt Bow Street-i nyomozó hasztalan próbált beférkőzni Vivien Duvall kegyeibe, mindenkit mulattatott. – Nem lehet olyan veszélyes alak, mint mondják – jegyezte meg valaki nagy ravaszul, úgy, hogy Grant is meghallja –, ha egyszer ilyen könnyedén helyre tudja tenni egy nő.

Grant büszkesége megszenvedte a rágalmakat… de megállta megjegyzések nélkül. Pontosan tudta, hogy mint minden pletyka, ez is hamarabb elenyészik, ha nem szól semmit, amivel olajat öntene a tűzre. Ennek ellenére ingerült lett, valahányszor Vivien nevét hallotta emlegetni, főként, ha az emberek izgatottan lesték a reakcióját. Mindent megtett, amit tudott, hogy jelét adja érdektelenségének, de magában néma fogadalmat tett: megbánja még Vivien, hogy hazugságokat terjesztett róla. Ez az ígéret még mindig állt, és Grant elszánta magát, hogy beteljesíti.

Az ablakhoz ment, széthúzta a sötétkék damasztfüggönyt, és szemét türelmetlenül jártatta végig a néma, homályba merült utcán. Egy perc sem telt bele, és bérkocsi állt meg a ház előtt.

Linley szállt ki belőle hajadonfőtt, mint mindig; sötétszőke sörénye megcsillant az utcai lámpák fényében. Nem látszott rajta, hogy sietne, de hosszú, hétmérföldes léptekkel haladt. Felkapta bőrből készült nehéz orvosi táskáját, mintha semmi súlya nem volna, és megindult a bejárat felé.

Grant a hálószobaajtóban várakozott, és biccentéssel üdvözölte a doktort, aki a főlépcsőn jött felfelé a házvezetőnő kíséretében. Haladó szemlélete és intelligenciája London egyik legkeresettebb orvosává tette Linley-t. Az a tény pedig aligha rontott a népszerűségén, hogy a húszas évei végén járó jóképű agglegény volt. Tehetős társasági hölgyek versengtek a kegyeiért, azt állítva, hogy egyedül Linley doktor képes kezelni a fejfájásukat és mindenféle női nyavalyáikat. Grant gyakorta mulatott Linley morgolódásán, hogy az elit szépasszonyok kisajátítják maguknak, s így nem jut ideje fajsúlyosabb ügyekkel foglalkozni.

A két férfi kezet szorított. Őszintén kedvelték egymást, mindketten profik lévén, akik rendszeresen szembesülnek a legjobbal és a legrosszabbal, amire csak az ember képes.

– Nos, Morgan – szólalt meg Linley kedélyesen –, nagyon remélem, hogy nem hiába rángatott ki Tom kávézójából a brandys kávém mellől. Mi a gond? Nem látszik betegnek.

– Egy hölgyvendégemnek lenne szüksége önre – válaszolta Grant az ajtót kitárva, és betessékelte Linley-t a szobába. – Úgy egy órája húzták ki a Temzéből. Idehoztam, aztán körülbelül tíz percre magához tért. Az a fura a dologban, hogy állítása szerint elvesztette az emlékezetét. A saját nevét sem tudta megmondani. Lehetséges ez?

Linley tűnődőn húzta össze szürke szemét.

– Igen, persze. A memóriavesztés gyakrabban előfordul, mint gondolná. Általában a korral jár, vagy a túlzott alkoholfogyasztás okozza…

– Na és ha valakit fejbe vernek, és kis híján megfullad?

Az orvos néma füttyentésre csücsörítette a száját.

– Szerencsétlen teremtés – mormogta. – Igen, volt egyszer egy esetem, ahol egy fejre mért ütés okozott amnéziát. Egy hajójavító műhelyben történt a baleset, egy lezuhanó palló eltalálta a betegem fejét, és három napig eszméletlen volt. Amikor magához tért, teljesen össze volt zavarodva. A járással, írással és olvasással nem volt gondja, de senkit sem ismert fel a családjából, és egyetlen múltbéli emléke sem maradt.

– Később visszatértek az emlékei?

– Öt vagy hat hónap múlva. De hallottam egy másik esetről, ahol pusztán néhány napba tellett az egész. Képtelenség előre megjósolni, mennyi idő kell hozzá, ha egyáltalán megtörténik. – Linley elsuhant Grant mellett, és az ágyhoz húzott székre tette a táskáját. Ahogy az alvó páciens fölé hajolt, döbbenten, de alig hallhatóan dörmögte: – Miss Duvall!

– Kezelte már korábban is?

Linley zavartan bólintott. Az arckifejezéséből Grant arra következtetett, hogy Vivien egy fejfájásnál sokkalta komolyabb nyavalyával kereste fel a doktort.

– Mivel? – kérdezte.

– Tudja, hogy ezt nem árulhatom el.

– De hát nem emlékszik semmire. Neki aztán piszok mindegy, hogy elmondja vagy sem.

Linley-t nem ingatta meg az érvelés. – Kimenne, amíg megvizsgálom a betegemet, Morgan?

Mielőtt Grant válaszolhatott volna, Vivien nyögdécselve megmoccant. Szemét dörgölve, hunyorogva nézett az orvos ismeretlen arcába. Grant, aki furcsamód rá volt hangolódva a nőre, megérezte, melyik pillanatban fogja el a pánik. Három lépéssel az ágy mellett termett, és megfogta reszkető kezét. Szorítása megnyugtatta Vivient. – Grant – nyögte, felemelve rá a tekintetét.

– Itt a doktor – dünnyögte a férfi. – Én az ajtó előtt leszek, amíg megnézi magát. Rendben?

Egy hosszú pillanattal később Vivien aprót bólintott, és elengedte a kezét.

– Jó kislány. – Grant besimított egy hajtincset a nő picinyke füle mögé.

– Látom, hamar összemelegedtek – jegyezte meg Linley.

– Mindig így vagyok a nőkkel – felelte Grant. – Nem bírnak ellenállni a vonzerőmnek.

Linley felhúzta a száját. – Vonzerő? Nem tudtam, hogy olyanja is van.

Mindkettőjüket meglepte, amikor Vivien harmatgyenge hangján csatlakozott a beszélgetéshez: – Csak mert… maga nem nő.

Grant akaratlan mosollyal bámult rá. Lehet, hogy élet és halál között lebeg, de a flörtölési ösztön nem hagyta el. És, isten legyen irgalmas hozzá, a férfit nem kerülte el a hatás. – Ezt vegyem úgy, hogy a védelmemre siet? – Lenyúlt, hogy ujjával végigsimítson a finom orca ívén. – Később meghálálom. – Vivien arcán rózsaszín pír ömlött el. Grantnek fel sem tűnt, hogy tudtán kívül sejtelmesen búgó hangon beszélt, míg a doktor furcsa pillantást nem repített felé.

Grant hirtelen fürgeséggel hagyta el a szobát, és homlokát ráncolva nekivetette hátát a folyosó tapétázott falának. – Légy átkozott, Vivien – dohogta a bajusza alatt.

Olyan könnyű volt visszautasítania Vivient, amíg felszínes, hiú, akarnok teremtésnek látta. És azóta se fecsérelt volna rá egyetlen árva gondolatot sem, ha nem szórja tele Londont a férfibüszkeségét aláásó hazugságaival. Grant gyűlölte volna, ha a nő egyáltalán méltó lenne ilyen heves érzelemre.

Hanem minden férfi és nő életében vannak pillanatok, amikor a körülmények sebezhetővé teszik, és Viviennel most ez történt. Valóban elvesztette volna az emlékezetét, vagy csak színlel? És ha tényleg nem emlékszik semmire… akkor tökéletesen megfosztatott minden védelemtől, sérelemtől és tettetéstől, ami a felnőtt embereket megakadályozza, hogy valódi önmagukat mutassák a másiknak. Vajon hány férfinak volt lehetősége megismerni az igazi Vivient? Egynek sem. Erre az életét is fel merte volna tenni.

Egy úriember nem használná ki a helyzetet. Csakhogy ő nem volt úriember. Egyszer megígérte magának, hogy Vivien meg fogja fizetni a kicsinyes játszma árát – és meg is fizeti, kamatostul. Most, hogy a karmai között van, nem engedi el addig, amíg sebzett büszkesége be nem gyógyul. Addig fogja kedvét tölteni vele, amíg csak akarja, vagy amíg vissza nem tér az emlékezete. Mindegy.

Elégedetten vigyorgott, s a szívét betöltő forró, sóvár fájdalom mintha visszahúzódott volna.

Elképesztően hosszúnak tűnő idő elteltével Linley kinyitotta az ajtót, és behívta a szobába. Vivien nyugodtnak, de kimerültnek látszott, arca sápadt, mint a hófehér párna, amin a fejét nyugtatta. Ahogy megpillantotta Grantet, tétova mosolyra rebbent a szája.

– Nos? – kérdezte Grant, miközben Linley az orvosi táskája fölé hajolt, és bekattintotta a zárat.

A doktor felpillantott. – Úgy néz ki, Miss Duvallnak agyrázkódása van, de nem súlyos. Az ismeretlen kifejezés hallatán Grant összehúzta a szemét.

– Ütés érte a koponyát – magyarázta Linley –, s ez kihatással volt az agyára is. A következmények általában néhány hétig, esetleg egy hónapig érezhetők, és jobbára zavarodottság, hányinger és fizikai gyengeség formájában jelentkeznek. Esetünkben ehhez adódik hozzá az amnézia.

– Milyen kezelést alkalmaz? – szegezte neki a kérdést Grant.

– Az agyrázkódással járó szimptómák, az amnéziát is beleértve sajnos nem kezelhetők. A legtöbb, amit tehetek, hogy nyugalmat írok elő. Nem hinném, hogy Miss Duvallnak maradandó problémái lesznek az átéltekből adódóan, bár az elkövetkező pár nap nem lesz könnyű. Itt hagyok néhány emésztést serkentő port, hogy ellensúlyozzuk a lenyelt sós víz hatását, és egy kenőcsöt a horzsolásokra. Csonttörésre vagy belső sérülésre utaló jeleket nem találtam, csupán egy enyhe bokaficamot. – Odasétált Vivien mellé, és megpaskolta a kezét. – Aludjon – javasolta szívélyesen. – Ez a legjobb tanács, amivel szolgálhatok.

A doktor felkapta a táskáját, és átment a szobán, az ajtónál egy pillanatra megállt, hogy váltson néhány szót Granttel. Komor, szürke szeme találkozott Grant tekintetével, és lehalkított hangon beszélt, hogy Vivien ne hallhassa.

– Ujjnyomok vannak a torka körül, és dulakodás jelei látszanak rajta. Gondolom, kivizsgálja az ügyet.

– Természetesen.

– Miss Duvall amnéziája nyilvánvalóan megnehezíti majd a feladatát. Nincs valami nagy tapasztalatom efféle ügyekben, azt azonban tudom, hogy az agy igen törékeny műszer. – A doktor tárgyilagos hangja figyelmeztető élt kapott. – Javaslom, hogy Miss Duvall mindenképpen nyugodt környezetben maradjon. Ha jobban érzi magát, esetleg ellátogathat néhány ismerős helyre, és emberekkel is találkozhat, hogy segítsük felszínre törni az emlékeit. Ugyanakkor csak árt neki, ha olyasmire emlékezteti, amire még nincs felkészülve.

– Nem fogom bántani – vonta ráncokba Grant a szemöldökét.

– Nos, mindenki számára ismeretes, milyen kiváló vallató. Ahogy hallom, még a legkeményebb bűnözőket is szóra bírja… ha felmerült volna önben, hogy valamiképpen kikényszeríti Miss Duvallból…

– Világos – dünnyögte Grant sértetten. – Krisztusom. Az ember azt hinné, kutyákat rugdosok össze, és kisgyerekeket rémisztgetek.

A doktor jót derült a másik ingerültségén.

– Én csak azt mondom, amit hallottam magáról, barátom. Jó éjt, és majd elküldöm a számlát.

– Küldje – felelte Grant, meg sem próbálva leplezni, hogy türelmetlenül várja az orvos távozását.

– Még valami… az agyrázkódásos betegek roppant érzékenyek. Egy újabb feji sérülés, ami például egy eséssel járna, veszélyes, akár halálos is lehet.

– Vigyázni fogok rá.

– Rendben van, Morgan. – Az orvos meleg mosolyt repített Vivien felé. – Au revoir, Miss Duvall. Pár nap múlva újra megnézem.

Mrs. Buttons dugta be a fejét az ajtón, tekintetét Grantre szegezve.

– Uram? Szüksége van valamire?

– Most nincs – mormogta Grant, és nézte, ahogy a házvezetőnő a főlépcsőhöz kíséri Linley-t.

– Mit hallott magáról az orvos? – kérdezte Vivien bágyadtan. Ezek szerint elcsípte az utolsó megjegyzését.

Grant odament hozzá, és az ágy melletti székre telepedett. Ujjait egymásba fűzte, hosszú lábát a bokáknál keresztezve előrenyújtotta.

– Átkozott legyek, ha tudom. – Ingerülten megrántotta a vállát. – Nyomozó vagyok. A munkám során az emberek minduntalan hazudnak, rejtegetnek dolgokat, és kikerülik a kérdéseket. Nekem viszont megvan a módszerem, hogy hozzáférjek az igazsághoz, és ez nem tetszik nekik.

Elcsigázottságának dacára Vivien kék szemében az izgatottság szikrája villant.

– Megvan a módszere – ismételte álmatagon. – Ez mit jelent?

Grant elvigyorodott, és mert nem tudta megállni, előrehajolt, és megint csak kisimított egy kósza hajtincset a nő arcából.

– Azt jelenti, hogy bármire képes vagyok, hogy kiderítsem az igazat.

– Ó! – Vivien ásított egyet, és bár küzdött, hogy ébren maradjon, képtelen volt úrrá leírni a fáradtságán. – Grant – suttogta –, rólam mit mondanak az emberek?

Elaludt, mielőtt a férfi válaszolhatott volna.

3. fejezet

Grant arra ébredt, hogy a sápadt reggeli napfény cirógatni kezdi az ablaktáblákat. Zavartan bámulta a vendégszoba jégkék mennyezetét, ahol saját ágyának borvörös baldachinját kellett volna látnia. Aztán hirtelen eszébe jutottak az előző este történtek. Vivien szobájából nem szűrődött ki hang. Vajon hogy vészelte át az éjszakát? Mindazok után, amiken átment, nagy valószínűséggel át fogja aludni a napot.

Kezét a feje alá téve újabb percig heverészett, és azt a gondolatot őrölte magában, hogy Vivien ott van, az ő otthonában, csupán néhány szobára tőle. Hosszú ideje már annak, hogy nő aludt házának fedele alatt. Vivien Duvall, kiszolgáltatva neki… Hallatlanul szórakoztató gondolat. S a tény, hogy nem emlékezett arra, ami kettejük közt történt, csak még élvezetesebbé tette a helyzetet. Grant ásítozva felült, és megvakargatta a mellkasát borító sötét szőröket. Csöngetett a komornyiknak, odabattyogott a székhez, és belebújt a kikészített alsóingbe és a világosszürke nadrágba. Reggeli rutinját hosszú évek szokása alakította ki. Napkeltekor már talpon volt, befejezte a mosakodást, felöltözött azután fél órát szánt kiadós reggelijének elfogyasztására és a Times átolvasására, majd gyalogszerrel indult a Bow Streetre. Sir Ross Cannon minden nyomozójától elvárta, aki épp nem volt szolgálatban, hogy legkésőbb kilenc órakor ott legyen.

Nem telt bele öt perc, és Kellow, Grant komornyikja jelent meg egy kancsó forró vízzel és a többi szükséges kellékkel a borotválkozáshoz. Ezzel egy időben egy szobalány hamar megrakta a tüzet, és áttörölgette a rostélyt.

Grant öntött a gőzölgő vízből egy mosdótálba, és meglötykölte az arcát, hogy meglágyítsa kissé London minden bizonnyal legmakacsabb szakállát. A borotválkozás végeztével fehér inget, mintás, szürke színű mellényt és fekete selyem kravátlit vett fel. A Bow Street-i nyomozók hivatalos egyenruhája vörös mellényből, kék kabátból, tengerészkék nadrágból és makulátlanul tükörfényesre suvickolt, hosszú szárú fekete csizmából állt. Grant ki nem állhatta ezt a viseletet. A tiritarka ruhák – amelyek arra inspirálták az utca emberét, hogy „vörösbegyek” csúfnévvel illesse a nyomozókat – átlagos termetű viselőiknek piperkőc jelleget kölcsönöztek. Egy Granthez hasonló termetű embernél viszont egészen lenyűgöző volt a hatás.

Ő a maga részéről a sötét színű, jól szabott ruhákat kedvelte a szürke, a bézs és a fekete különböző árnyalataiban, és a zsebóráját leszámítva került minden felesleges cicomát. Haját kényelmesen rövidre nyíratta, és esetenként, amikor valamilyen hivatalos esemény erős arcszőrzete újabb rétegének eltávolítását kívánta tőle, kénytelen volt egy nap kétszer borotválkozni. Minden este fürdőt vett, mert egyébként nem tudott volna jól aludni. A munkájával járó fizikai megerőltetés – nem is szólva azokról a hitvány alakokról, akikkel kapcsolatba került – gyakorta keltette benne a testi-lelki tisztátalanság érzetét.

Noha számos komornyiktól várta el a gazdája, hogy segédkezzen az öltözködésnél, Grant ezt a műveletet inkább egymaga végezte. Több mint komikusnak találta a gondolatot, hogy egy másik fickó adja rá a ruháit, miközben ő mereven áll egy helyben. Tagbaszakadt férfi volt, nem valami kisgyermek, akire úgy kell ráhúzni az ancugját. Amikor előadta eme nézetét egy magas rangú barátjának, az nagy mulatva közölte vele, hogy ez az egyik alapvető különbség az alsóbb néposztályok és az arisztokrácia között.