Pippa Grant

Az utolsó facér
MILLIÁRDOS

Kossuth Kiadó

Tartalom

Első fejezet

Második fejezet

Harmadik fejezet

Negyedik fejezet

Ötödik fejezet

Hatodik fejezet

Hetedik fejezet

Nyolcadik fejezet

Kilencedik fejezet

Tizedik fejezet

Tizenegyedik fejezet

Tizenkettedik fejezet

Tizenharmadik fejezet

Tizennegyedik fejezet

Tizenötödik fejezet

Tizenhatodik fejezet

Tizenhetedik fejezet

Tizennyolcadik fejezet

Tizenkilencedik fejezet

Huszadik fejezet

Huszonegyedik fejezet

Huszonkettedik fejezet

Huszonharmadik fejezet

Huszonnegyedik fejezet

Huszonötödik fejezet

Huszonhatodik fejezet

Huszonhetedik fejezet

Huszonnyolcadik fejezet

Huszonkilencedik fejezet

Harmincadik fejezet

Harmincegyedik fejezet

Harminckettedik fejezet

Harmincharmadik fejezet

Harmincnegyedik fejezet

Harmincötödik fejezet

Harmichatodik fejezet

Harminchetedik fejezet

Epilógus

Bónuszepilógus

Impresszum

Első fejezet

HAYES ALEXANDER RUTHERFORD,

vagyis a milliárdos, aki az egész vagyonát odaadná, hogy ne kelljen soha többé látnia egyetlen nőt sem.

Két esküvő, egy temetés, egy titkos éjszakai autóút és egy szerencsétlen közúti baleset után az ember csak egy dologra vágyik, és az nem a még több dráma.

Dráma soha.

És nem még több ember.

Pláne nem egy teljes és totális katasztrófa a menedéknek vélt helyen.

Mégis, ahelyett, hogy ágyba zuhanhatnék a Maine partjai mellett elterülő, békés kis szigeten lévő villámban, és hallgatnám a nyitott erkélyajtón túl morajló tengert, hogy gyógyító magányomba bódulhassak, azzal kell szembesülnöm, hogy bizony valami gond van.

Valaki betört a villámba, és ez olyan biztos, mint ahogyan a kelő nap narancssárgán táncol a tenger bordó vizén.

A fő házrész hátsó ajtaja nyitva, égnek a lámpák, piszkos edények és ruhák tornyosulnak a fedett veranda minden vízszintes felületén, valaki festékfoltos rongyokat halmozott a mosókonyhám ajtaja elé, a hűtőszekrény pedig tárva-nyitva áll.

De ami még ennél is rosszabb, az az, hogy a hűtőben sajttorta van.

Az én hűtőmben.

Sajttorta és holmi rózsaszín bor. Nem, nem érdekel a pontos kifejezés, egy bor nem lehet rózsaszín. Mindezek mellett három csomag mogyoróvajjal töltött csokoládé, egy hatalmas steak, egy üveg tabasco szósz és egy tégla vaj áll a hűtőm polcain.

Bedugom a kezem a belső térbe.

Természetesen szoba-hőmérsékletű.

A borosüveg már nem is párás, vagyis az ajtók olyan régóta lehetnek nyitva, hogy az átkozott szerkezet már egyáltalán nem is hűt.

Tehát van még rosszabb.

Ez azt jelenti, hogy aki betört a házamba, tönkretette a sajttortát.

Miért érzem úgy, hogy ez a sajttorta dolog a betolakodóm legszentségtelenebb bűne? Fáj a fejem. Az egész testem merev és sajog. Lehet, hogy ostorcsapás-sérülésem is van, minden bizonnyal bűzlök, kimerült vagyok, és valaki – egy illetéktelen valaki, akinek nem lenne szabad a szentélyemben tartózkodnia, ahová az éjszaka névtelenségében szinte menekülnöm kellett – hagyja, hogy a nyamvadt sütemény megsavanyodjon a nyitva hagyott hűtőszekrényben! Nem gondoltam volna, hogy ez lesz a reggel mélypontja, de hát mégis itt tartunk.

Szinte irracionális módon dühbe gurulok a buggyant sajttorta miatt.

Egyik kezemben a telefonomat tartom, hívásra készen, a másikkal pedig a békés pihenésbe vetett reményem utolsó szálait szorongatom. Átvágok a nappalin, és lassan felmegyek a lépcsőn. Fentről zene szól, a keményfa padlómat pedig emberi és állati sárnyomok piszkítják. A korláton egy mosolygó hot doggal hímzett, gesztenyebarna kabát lóg.

Ez egyre rosszabb.

Az isten szerelmére, Hayes, hívd a rendőrséget! – mondaná anyám. – Eleve nem vagy olyan jó parti, mint a bátyád volt. Ne rontsd el még azt a majdnem jóképű ábrázatodat is azzal, hogy rárontasz egy csirketolvajra…

Még egy ok arra, hogy magam vegyem kézbe a dolgot.

Ha egy kicsit rondább lennék, talán azok az „aranyásók”, akiket sajnos nem tudok elkerülni, kevésbé donganának körülöttem.

Nem mintha a kitüntető figyelmüknek bármi köze lenne a külsőmhöz.

Kinek kell a sárm, a jó kiállás, a szögletes arcél, ha a bankszámláján annyi nulla van, mint az enyémen, és az édesanyja is éppolyan erőszakos, mint az enyém? Feltéve, hogy jó helyre törzskönyveztek, akkor átmész anyám háttérellenőrzésén, és máris a nyakamba akar majd varrni.

Valami meglepő, édes illat csiklandozza az orromat, és nem úgy, ahogy a sajttorta tenné.

Ez egy parfüm, émelyítő, gejl parfüm. Ebből, az üvöltő zenéből – ez az I Will Survive? – és a hamis rikácsolásból ítélve kétlem, hogy a gondnokom vette a bátorságot, hogy bulit csapjon a távollétemben.

Nem nagyon ismerem a fickót, de abban biztos vagyok, hogy nem az a girl power típus.

Vagyis ez azt jelenti, hogy hamarosan rányitok a házfoglalómra a fürdőszobában.

Végigmegyek a folyosón a lakosztályom felé, és finoman lenyomom a kilincset. Az ajtó könnyedén és hangtalanul kinyílik, a zene még hangosabb lesz, és feltárulnak a hálószobám romjai. Két melltartó lóg a komód fölötti tükörről. A fürdőszoba ajtaja előtt, a padlón egy doboz tampon borult ki. Két pár sáros cipő hever a földön, veszélyesen közel az ágyam alatti török szőnyeghez.

De a rendetlenség semmi az énekléshez képest.

Édes istenem, ez az éneklés!

Nem is emberi lény van a fürdőszobámban. Sokkal inkább egy hiéna lehet, aki megragadt a pubertás kínos szakaszában, leszívott egy héliumos léggömböt, majd hamisan üvölti a világ legrosszabb számának japán karaoke-verzióját.

Mit ne mondjak, nem segít sem a fejfájásomon, sem a csontig hatoló kimerültségemen.

És egyenesen sárba tiporja azon vágyamat, hogy teljesen egyedül legyek, távol a világtól, a sznob társaságok intrikáitól és a cselszövő anyámtól, az esküvői tortáktól és gyászkoszorúktól, és távol annak az élethossznyi elvárásnak a súlyától, amely a vállamra szállt most, hogy nemcsak a családom cégének új pénzügyi igazgatója vagyok, hanem meglehetősen gyorsan és váratlanul az utolsó nőtlen milliárdos nyolcvankét éves kor alatt.

Bárki azt gondolhatná, hogy a közel negyven évem feljogosít arra, hogy azt mondjam mindenkinek, aki beleavatkozik a magánéletembe, hogy csessze meg. De sajnos a családom az 1950-es években gyermekrajzfilmekkel alapozta meg a vagyonát, aztán családi filmekkel, tévésorozatokkal folytatódott, míg eljutottunk a mai vidámparkok, streamingszolgáltatók, felplecsnizett játékvacakok több milliárd dolláros bizniszéhez, amelynek csúcsán mi ülünk, a család, amely megvalósította a modern világ álmait.

Mi vagyunk a tökéletesség alappillére.

A Rutherfordok soha nem engedhetik meg maguknak a botrányos viselkedést, de még a szabadszájúsággal járó enyhe szabálysértéseket sem, bármennyire is szeretnék néha felmászni a Brooklyn hídra, és torkom szakadtából üvölteni, hogy mindenki menjen a bús picsába.

Úgyhogy hiába tartom bosszúságnak a rokonaim állandó próbálkozását, hogy bemutassák nekem „álmaim nőjét”, ez a kényelmetlenség semmi ahhoz a kiközösítő-hadjárathoz képest, amelynek akkor lennék célpontja, ha nem tennék eleget a névvel járó elvárásoknak.

Ó, egek, új „dal” jön: a házfoglaló gumicsirkehangján a „thank u, next” hangzik fel.

Átkozottul korán van még Ariana Grandéhoz{1} és a gyönyörű hangjához.

Egy pubertáskorban rekedt hiénához pláne.

Még két lépést teszek befelé. A fürdőszobaajtó résén keresztül megpillantom a betolakodómat. Még három lépés, és tisztán láthatom.

Egy bizonyos értelemben.

A haja mélykék törülközőbe van csavarva, az én fekete selyemköpenyem lóg a válláról, az arca valami zöld krémmel van bevonva, egyik lábát pedig az elegáns kádam szélére támasztja, és…

Édes istenem, mondd, hogy nem azt csinálja, amit én gondolok.

Együtt bömböl a dalszöveggel, amiből egy kukkot sem értek, és nem is hiszem, hogy ilyen siratóasszony módra kellene nyekeregni, majd egy hirtelen mozdulatot tesz, amitől egy pillanatra a torkán akad a „dal”, majd élesen felhördül.

De, azt csinálja.

A bikinivonalát gyantázza, mégpedig úgy, hogy a ványadt csülkét a márványkádam szélére támasztja.

És az én köntösömet viseli hozzá. Van pofája… Behatol az otthonomba. Minden elérhető felületen mocskot, szennyes ruhát és mosatlan edényeket hagy. Meggyalázza a sajttortát! A luxusfürdőszobámban cicomázza magát, miközben ízlésficamos számokra vonyít.

Ennek vége!

Most.

Belépek a nyitott ajtón, készen arra, hogy a vállamra kapjam, majd kipenderítsem az erkélyről.

– Mit gondol, mi az ördögöt csinál itt? – kiabálom.

A nő megperdül, felsikít, majd nindzsához méltó reflexszel felkap egy ipari méretű samponosflakont a kád széléről, és a fejemhez vágja.

– Elég! – kiáltok rá ismét.

– Betolakodó! – sipítja, túlkiabálva a zenét. – Marshmallow! Támadj! – Megfog egy törülközőt, azt is felém hajítja.

Könnyen kikerülöm, bár fáradt testem jobban szeretné, ha nem kellene ez a kutyakomédia.

– Elég, hagyja abba! – Miért, ó, miért döntöttem úgy, hogy testőr nélkül jövök?

A köntöse – az én köntösöm – szárnya nyitva libben; felfedi a nő tejszínű bőrét, dús mellét, és a félig gyantázott nem, nem nézünk oda… Meztelensége azonban nem gátolja meg abban, hogy egy ugrással az öltözőszekrény felé vetődjön, és megdobjon a keze ügyébe kerülő fogkrémes tubussal.

– Tolvaj! Gyilkos! – sipítozik közben. Három lépést teszek felé, és egy elektromos fogkefe repül felém.

– Ki a fenének képzeli magát? – teszem fel a nagy kérdést.

– Segítség! – rikácsol. – Marshmallow!

Félrecsapok egy felém repülő dobozt. Mi a tököm az a marshmallow? A nő perverz volna? Ez a biztonsági szava? Vagy azt hiszi, hogy valami chippendale-fiú vagyok? Vagy egy dzsigoló? Ez meg valami bolond szerepjáték?

És én még azt hittem, hogy a reggel már nem lehet rosszabb.

Megragadja a törülközőtartó állványt, amely az öltözőrész közepén áll, de nem várom meg, hogy rám hajítsa, és még nagyobb kárt okozzon, ezért kicsavarom a kezéből.

– Mit a fenét csinál a házamban? – teszem fel a nagy kérdést, miközben zöldre mázolt arcához hajolok. Kifordítja a karját a markomból, és az öltözőszekrény védelmébe vonul.

– Ez nem a maga háza! – kiabál.

Ez most fordított pszichológia? Szent Kleofás, de rühellem az emberi játszmákat! De még jobban azt, hogy át kell üvöltenem ezen a pokoli zenén.

– Az hétszentség, hogy nem a magáé! – vágok vissza. Hoppá. Na, ennyit a szabadszájúságról. Elnézést, Anya. – Mi a fenét csinál itt?

– Marshmallow! – bömböli a nő, közben toporog, egyre azt ismételgeti, hogy „ez a kurva sok ajtó”, meg „nem hall, nem hall”. A törülköző leomlik a fejéről, a köpeny még jobban szétnyílik, és én jóval többet látok az úgynevezett „modern nőből”, mint szeretnék. De aztán leesik a tantusz.

A nő fél.

Gratula, Hayes, remek szociális érzéked van.

Magamban morogok, zsebre dugom ökölbe szorított kezem, és az öltözőszekrényre támaszkodva kényszerítem magam, hogy megnyugodjak, és úgy tekintsek rá, mint egy matematikai feladatra, nem pedig az érzelmek egy húsos-porcos, és egy kicsit még szőrös gócára, aki a sarokba szorítva hajszárítóval céloz majd meg, ha egy rossz lépést merek tenni.

– Ki maga? – Ami azt illeti, baromi nehéz nyugodt hangszínen tartani a hangomat. A bátyám tegnap esti esküvői fogadásán öt perc után elhasználtam a társasági tűrőképességem utolsó cseppjét is, és még hat órán át kellett vetítenem. Már nincsen semmi erőm ahhoz, hogy türelmes legyek ezzel a nővel, aki a békés magányom útjába állt.

Előre-hátra ring a talpán, a köntös ide-oda libben, a törülköző a nyakában lóg, a hajszárítót még mindig fenyegetően lóbálja. Az arcát borító zöld trutyi csomókban folyik róla, mintha izzadna alatta.

– Kibéreltem ezt a házat. Kotródjon innen!

– Ez a ház az enyém, és én nem adtam bérbe senkinek.

– Bizonyítsa be.

– Fogalma sincs, ki vagyok, igaz?

– Viccel? – motyogja. – Megint…? Marshmallow!

– Hagyja már abba ezt a mályvacukrozást, mi a fene…

Ez az utolsó szótag, amit kiejtek, mielőtt ráébrednék, mi is az a Marshmallow.

Egy kutya.

Marshmallow egy nagy, fekete-barna színű, hosszú orrú, hegyes fülű, acsarkodó, cseppet sem barátságos kutya.

És van egy olyan érzésem, hogy én leszek a reggelije.

Ez a nap tényleg nem lehet rosszabb.

Második fejezet

BEGONIA FAIRCHILD,

vagyis a nő, aki szeretné nem megbánni minden egyes döntését. Egy nap talán… Valamikor. Nemsokára.

Azt mondtam magamnak: Menj el egy válás utáni elvonulásra, és kényeztesd magad olyan helyen, ahol nincs internet, sem mobiljel, és még az anyád sem érhet el. Aztán meg azt mondtam: Nahát, itt egy olcsón bérelhető, csodálatos tengerparti villa! Ez biztosan a sors keze!

Erről ennyit.

Két csodálatos napig tartott az idill.

És most?

Éppen vallatom a betolakodót, akit a kutyám sarokba szorított, és mobiljel híján még a rendőrséget sem tudom felhívni; ráadásul tisztában vagyok vele, hogy a kutyám a világ legrosszabb őrző-védője, és másodpercek kérdése, hogy abbahagyja a morgást, amivel az utolsó ütőkártyámnak is annyi ezzel a villát megszálló gyilkossal szemben.

– Ki a fene maga? És ne jöjjön azzal az arrogáns válasszal, hogy „hogy képzeli, hogy nem tudja, mert én ilyen-olyan baromi fontos ember vagyok”! – A férfi megrettenve húzódik az öltöző sarkába, egy szekrény mögé.

Micsoda idióta fürdőszoba ez, hogy négy ajtaja van!

A fene vinné el.

Tegnap még teljesen odavoltam érte, hogy egy tengerparti nyaralót béreltem egy olyan fürdőszobával, amelyhez tartozik nem egy, de két beépített öltözőgardrób, sőt egy rejtett, privát nappali is, amely innen nyílik. Most azonban komoly gondot jelentett, hogy eldöntsem, vajon melyik ajtó felé vetődjek, hogy elmenekülhessek… És rosszul döntöttem.

Tehát itt vagyunk, a gardróbszobában, a férfival a sarokban, aki úgy néz rám, mintha én lennék az, aki illetéktelenül tartózkodik itt.

Két fegyver áll a rendelkezésemre.

Az egyik a hajszárító, ami csak akkor ijesztő, ha valaha is megtörtént veled, hogy rövidzárlat miatt majdnem leégett az egész hajad tőle, a másik pedig a telefonom, a köntösöm zsebében, aminek még annyi haszna sincs, mit a rövidzárlatos hajszárítónak lenne, hiszen itt, az isten háta mögött nem fog semmi jelet – édes remetelak, mi?

– A nevem Hayes Rutherford, és ez az én házam.

A férfi hangja halk és visszafogott, de erélyes és magabiztos, amit a szmoking is erősített, amelyet visel. Jut is eszembe, milyen rabló tör be szmokingban egy házba? De az is lehet, hogy ez a valaki, akit talán valóban Hayes Rutherfordnak hívnak, veleszületett magabiztossággal viseli a szmokingot és önnön fontosságából adódó önbizalmát.

Miért cseng ismerősen ez a név?

És az a tény, hogy azt állítja, hogy ez a neve, miért biztosítana azonnal arról, hogy nem fog megölni?

Valószínűleg azért, mert ha meg akart volna ölni, azt mondaná, hogy Freddy Kruegernek hívják vagy Mr. Deathnek vagy Chadnek, mert istenemre mondom, volt épp elég Chad az életemben. Az univerzum határozottan egy Chadet küldene, hogy meggyilkoljon.

De ez az ember – Hayes Rutherford – várakozón bámul rám, mintha csak újabb kérdésre számítana, és bár az állkapcsa remegése azt sugallja, hogy legszívesebben megfojtana a hajszárító vezetékével, a nyugodt tekintete és hangja azt üzeni: túl vagyok ezen a marhaságon, beszéljük meg értelmesen.

Nem idős. A szarkalábai és a sötét hajában csillanó néhány ősz hajszál alapján talán a harmincas évei végén, legfeljebb a negyvenes évei elején járhat. Egyértelműen jó formában van. Nem buggyan a hasa az övére, feltűrt ingujja vaskos, meglepően férfias alkart fed fel, a tartása egyenes, a nyakán feszülnek az izmok.

A homlokába pedig egy hajtincs lóg, mintha csak azt mondaná, hogy belefáradt a tökéletességbe, vagy egyszerűen nem ér fel ahhoz, ahova kellene neki.

Vagy ez ugyanazt jelenti?

Nem tudom.

Csak azt tudom, hogy ha nincs ez a közjáték, most éppen sajttortát reggeliznék; és hogy ha nem mosom ki hamarosan a hajamból a festéket, olyan neonszínűre marja a peroxid, hogy a következő állásom forgalomterelő bója lesz.

Mintha ez lenne a legnagyobb gondom, amikor egy betolakodó csapdába ejt a gardróbban.

Ha megpróbálok elszaladni, Marshmallow azt fogja gondolni, hogy játszunk, és ezzel lehetőséget hagy ennek a Hayes Rutherford fickónak a támadásra.

És akkor leesik.

– Ó, istenem, Hayes Rutherford. Mint az elnök,{2} csak visszafelé! Szándékosan nevezték el így a szülei?

Lassan pislog egyet, és az a benyomásom, hogy ezt még soha életében senki sem kérdezte tőle.

Megjegyzés: Ne viccelődj egy betörő nevével, akinek akár gyilkosság is járhat a fejében.

Egyéb megjegyzés: Ha egy horrorfilmet élek át, határozottan én vagyok az első áldozat.

Mindig a hiú liba kapja meg először a magáét. Bár ez hülyeség. Én nem vagyok hiú. Csak egy kis reggeli kényeztetést engedtem meg magamnak egy luxusfürdőszobában. Ez körülbelül öt alkalommal fordult elő életemben. Mármint a kényeztetés része, nem a luxusfürdőszobáé. Általában egy olyan fürdőszobában kényeztetem magam, amely harmadakkora, mint ez a szekrény.

És egy utolsó megjegyzés önmagamhoz: Egyre inkább úgy fest, hogy a fickó nem tervezi, hogy megöl. De még mindig nem tetszik ez a helyzet.

Marshmallow, a Shiloh juhászkutyám lassan megnyugszik. Talán húsz másodpercem van, mire ez a Hayes Rutherford rájön, hogy a kutya nagyobb valószínűséggel kapcsolja le a villanyt és csukja be az ajtót maga mögött, mint hogy bárkit megharapjon.

Szegény Marshmallow. Nem igazán tudta hozni a szintet, amit a szolgálatikutya-iskolában vártak tőle.

– Igen – mondja végül Hayes Rutherford. – Pontosan erről van szó. A szüleimnek elnöki humoruk van.

– Hazudik.

Olyan arcot vág, mintha egy légy szállt volna az orrára.

– Hogy került ide?

– A kóddal. Két hétre kibéreltem ezt a házat. Maga hogy került ide?

– Hol bérelte ezt a házat?

Említettem már, hogy túl vagyok a férfiakon? Mert túl vagyok a férfiakon.

– Nem válaszolt a kérdésemre.

– Már vagy hatszor válaszoltam a kérdésére. Az enyém ez a ház. Halljam, hol bérelte?

– Egy ingatlanportálon, ahol nyaralót kerestem. És maga csak kétszer válaszolt a kérdésemre, de hiába, másodjára sem hiszek magának jobban, mint elsőre. Hogy lehet, hogy van egy nyaralója, amiről azt sem tudja, hogy nyaraló?

Valami más is pislákol a szemében – azt hiszem, bosszúság –, és most először, amióta majdnem szívrohamot kaptam a fürdőszobában, átsuhant az agyamon, hogy valóban az övé lehet ez a ház, és jó esély van rá, hogy nem nekem kellene itt lenni.

Úgy tűnik, Marshmallow is rájön erre. Félrebiccentett fejjel visszakozik, majd lehever, egy utolsó bosszús kis mordulással.

Ez a mordulás mintha csak nekem szólna, és azt mondaná: Hát persze, Begonia. Tudhattad volna, hogy ezt a házat napi ötven dollárért kibérelni túl szép ahhoz, hogy igaz legyen. Lefekszik, és egyik mancsát a mellkasa alá görbíti.

Egy pillantást vetek a gardrób akasztóin rendezetten függő öltönyök, ingek és farmerek sorára. A hálószobában lévő komód tele van férfi fehérneművel és zoknival, valamint a legviccesebb pizsamanadrág-kollekcióval, amelyet valaha láttam. Az első emeleten van egy dolgozószoba, tele könyvekkel és családi fotókkal, amelyeket nem néztem meg alaposan, mert azt feltételeztem, hogy csak stockfotók, dekorációk, hogy a ház többi részének elegáns hangulatát emeljék.

De vajon tényleg ez a férfi van a képeken?

Ez tényleg az ő háza?

Furcsának tűnt, hogy ruhák és személyes tárgyak vannak a házban, de fogalmam sem volt, hogy menő-e az ilyesmi. Amikor legutóbb nyaralni voltam, négy főiskolai barátnőmmel Panama City Beachen béreltünk szállást, nem pedig egy ilyen elegáns villában. Arra gondoltam, hogy a népszerű üdülőhelyek házai a lehető legszükségesebbekre szorítkoznak, hiszen úgyis kispénzű egyetemisták kuporgatják össze a fillérjeiket, hogy kibéreljék őket, és persze olyan bulikat tartsanak aztán, amelyek nem igazán segítik elő az állagmegóvást, hogy úgy mondjam. Ellenben a Maine partjainál elterülő furcsa szigeteken található, előkelő luxusotthonok több kényelmi szolgáltatást nyújtanak.

De akkor is – ötven dollár éjszakánként.

Amikor a hirdetés váratlan üresedést, különleges ajánlatot írt, tudnom kellett volna.

Tényleg tudnom kellett volna.

Én illegálisan vagyok itt? Basszuskulcs!

Kalandra vágytam.

Nos, jött egy, telibe. Lehet, még rendőrségi portré is jár majd hozzá. Anyám odalesz érte.

{1} Ariana Grande-Butera (ismertebb nevén Ariana Grande) 1993-ban született, olasz származású amerikai énekesnő, dalszerző és színésznő. Leghíresebb szerepe Cat Valentine volt a V, mint Viktória, illetve a Sam és Cat című sorozatokban. (a Szerk.)

{2} Rutherford B. Hayes (1822–1893) politikus, katonai vezető, 1877 és 1881 között az USA 19. elnöke (a Szerk.)