Date: 2026-09-24
Publisher: Atlantic Press Kiadó

ALICE SPIGELMAN

A DUNA NEM FELEJT

A mű eredeti címe

The Budapest Job

©Alice Spigelman

Fordította

©Dézsi Ibolya, 2026

E-könyv

Kiss András

A címlapot tervezte

Dézsi Ibolya

A kiadásért felel
az Atlantic Press Kiadó igazgatója

Atlantic Press Kiadó

1114 Budapest, Bartók Béla út 55.

www.atlanticpress hu

Email: atlantic.new@atlanticpress.hu

©Atlantic Press Kiadó

ISBN 978-963-557-170-3

TARTALOM

Első fejezet

…Körülbelül egy tucat új festmény állt a falnak támasztva a vendégszobában, abban a szentélyszerű helyiségben, amelyet Gréta műteremként használt, és ahová meghívás nélkül senki sem léphetett be. A képek az ausztrál sivatag félabsztrakt ábrázolásai voltak, de a régi Európa komor árnyalataival: sáros barnák, indigó és elmosódott fekete. Tomnak, amennyire vissza tudott emlékezni, most először nem tetszettek ezek a hibridek, amelyek sem az Új Világhoz, sem a Régi Világhoz nem tartoztak, hanem ezek kényelmetlen keverékét alkották. Mindig is zseni-közeli tehetségnek tartotta Grétát, de ezek a festményei furcsák voltak; mintha megpróbálta volna összeegyeztetni természetének különböző oldalait. Tom szerint nem járt sikerrel.

Anyja munkaasztalát a szivárvány minden színében beborították a festékfoltok; a fiókja tele volt vázlatfüzetekkel, ecsetekkel és festéktubusokkal. Iratokat nem tartott benne.

Mikor megunta a várakozást, Tom még körbejárta a szobát, aztán otthagyta a lakást.

Elindult az utcákon és sikátorokon át a Darlinghurst Road felé, elhaladva a prostituáltak és utcai árusok mellett.

Tom Grétát kereste, de nem volt ott egyetlen olyan étteremben vagy kávézóban sem, ahová az utóbbi időben gyakran eljárt, és miközben Tom a villogó piros Coca-Cola-felirat alatt dübörgő taxik és buszok között rohangált, szörnyű érzés kerítette hatalmába.

Az Elizabeth Bay Road vége felé futva rohant le a kőlépcsőn a Rushcutters Bay Parkba, miközben az alkonyat rátelepedett a hatalmas Moreton-öbölbeli fügefákra.

Az egyetlen életjel a parkban egy sziluett volt, amelyet mintha márványból faragtak volna. Gréta ült ott egy padon. Micsoda vakmerőség! Alig hat hónappal korábban egy férfi holttestét találták meg a patak partján, kirabolták. Bár a kanyargós ösvények mentén narancssárga lámpákat szereltek fel, az emberek napnyugta után elkerülték a parkot – kivéve Grétát, aki semmibe vette a katasztrófákat és az ember alkotta törvényeket.

Tom odaült mellé. Gréta az öböl hajóforgalmát bámulta, és a narancssárga lámpafény csillogása tükröződött az arcán legördülő könnycseppekben.

Tom soha nem látta még sírni. Szülei elkerültek mindent, ami bánatot okozott volna, és a legkisebb szomorúság jeleire is felhúzták a szemöldöküket. Gréta letette a kanalat, a könyvet vagy a ceruzát, valahányszor Tom vállai megereszkedtek, vagy a szája lefelé görbült. Áthatolhatatlan fátyol ereszkedett a szemére, és vigasztalásba fogott: „Ne sírj, Tom, soha ne sírj” – mondta. „Ne hagyd, hogy mások belelássanak a lelkedbe. Ne gondolj a rossz dolgokra, mert másokkal sokkal rosszabbak is megtörténtek, és ők mégis elfelejtették ezeket. Sokkal, sokkal rosszabbakat – olyan rosszakat, amiket el sem tudsz képzelni.” – mondta neki. Tom húga, Jo, keményebb volt, alig sírt, csak akkor nyafogott, ha el akart érni valamit a szüleinél. Tom szégyellte saját gyengeségét, és haragudott magára, amiért szomorúságot okozott édesanyjának. Forró szégyenhullámok öntötték el valahányszor Gréta kiment a szobából. Mindig, amikor eszébe jutnak azok a percek, érzi újra a félelmet is: látja maga előtt, hogy anyja eltűnik az ajtóban, és talán soha nem jön vissza.

A park csöndes volt. Gréta ökölbe szorította a kezét. Ő, aki az elmélkedést felesleges önelemzésnek, a megbánást pedig gyengeségnek tartotta, most bénultan ült. Duzzadt szemhéjai alól bocsánatkérő tekintettel nézett a fiára, és azt suttogta:

– André nem volt az apád. – Gréta hirtelen felzokogott. Néhány perc múlva folytatta: – De úgy szeretett téged, mintha a saját hús-vér gyermeke lettél volna.

Tom megdöbbent; tehát ezért rejtette el Gréta a születési anyakönyvi kivonatát. Gyanította ő, hogy örökbe fogadták, de soha nem merte megkérdezni. Most bármit megadott volna azért, hogy ne tudjon róla, hogy visszanyerje életük szabályos ritmusát, és megszabaduljon a szorítástól a mellkasában.

– Kérlek, Gréta, ne idegeskedj, ne hagyd, hogy ez felkavarjon. Semmi baj – mondta Tom. – Éreztem, hogy örökbe fogadtatok, szóval nem nagy meglepetés. Nem fog változtatni semmin – vigasztalta az anyját.

Gréta azt mondta, hogy André nem az apja, de mi van vele? Tom várta, hogy Gréta abbahagyja a sírást. A nő úgy remegett, mintha egy szellem haladt volna át rajta.

– Az anyád én vagyok, Tom. Apád még a születésed előtt meghalt – suttogta, miközben narancssárga könnyek csorogtak le az arcán. A cseppek a kezére hullottak.

Csendben ültek, mígnem Gréta felállt. Tom hazakísérte. Az asszony egy aranyszállal szőtt kínai takaró alá bújt; nem volt hajlandó enni vagy inni, csak sírt hangtalanul.

A régi házvezetőnőjük, Kárpáti asszony átjött, hogy vele maradjon, amíg Tom dolgozik. Esténként a Gréta műtermében, egy habszivacs matracon aludt, nyitott ablaknál, hogy meg ne fojtsa a belélegzett terpentin és olajfesték.

Tom gyermekkorában arra várt, hogy anyja kijöjjön a ház hátsó részén lévő mosókonyhából, ahol festett. Tom most napok óta arra várt, hogy Gréta abbahagyja a sírást.

*

A Grétával töltött hét után a hűvös, szürke falú lakása igazi oázisnak tűnt. Tom egy köteg levelet dobott az asztal üveglapjára, és egykedvűen nézte, ahogy vékony porréteg száll fel a levegőbe. A postaládába tömött számlák és kéretlen szórólapok között volt egy nagy, bélyeg nélküli boríték is, amelyre vastag fekete tintával firkálták rá a nevét. Azt gondolva, hogy a lakóközösségtől jött, Tom félredobta, aztán mégis felbontotta. Egy fekete-fehér fénykép bukkant elő belőle. Elejtette, mintha megégette volna a kezét.

A képen egy férfi volt, akinek a nyakára kötelet tekertek, a kötél vége egy fa ágához volt hurkolva, és tömegnyi ember bámult felfelé a fölöttük lógó, elernyedt testre; üres arcukon sem a könyörület, sem a borzalom nyoma nem látszott, ahogy a szerencsétlen embert nézték, akinek feje oldalra billent, és duzzadt nyelve kilógott a szájából.