© Papp Dóra, 2015

Copyright © Ciceró Könyvstúdió, 2015

Tördelés: (VaGy)

Fedélterv: Szabó Vince (Malum Stúdió)

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-432-030-2

Kiadja a Ciceró Könyvstúdió

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Till Katalin

Gergőnek, aki akkor is képes mosolyt csalni az arcomra
és felhangosítani a zenét,
amikor egy durrdefektnek köszönhetően
épp a senkiföldje kellős közepén, a vaksötétben,
csípős hidegben vesztegelünk
az autópálya leállósávjában. :)

EGY / Kriszti

Vajon én vagyok az egyetlen olyan abnormális lény a világon, akinek százszázalékos módon befolyásolja a hangulatát az a dal, ami reggel, felkelés után egyből az eszébe jut?

Ma reggel a Mosoly című slágerrel a fülemben ébredtem. Ha már belekerültem ebbe a keserédes érzelemvilágba, készségesen elindítottam a mai napra szóló felvételt a képzeletbeli kamerámon, és gúnyosan rámosolyogtam a velem szemben álló valakire a fürdőszobai tükörben. Nagy, sötétbarna szemek néztek vissza rám. A szememnél már csak a hajam volt sötétebb, ami most fésületlenül, keszekuszán omlott a vállamra. Hatalmas ásítással nyugtáztam a látványt.

Miután elkészültem a fürdőben, rájöttem, hogy semmi okom az aggodalomra, hisz péntek van! Nem kell mást tennem, mint szokásos módon szuperálni az órákon, túlélni a spanyolt és Hárpiát, hazajönni, azonnal megcsinálni az összes házit, hogy hétvégére ne is maradjon, aztán este hétkor… futás.

Elmosolyodtam a gondolatra.

– Nem ma tartod a spanyol kiselőadásodat? – hallottam anyát a földszintről.

– De, ma adok elő, anya – szóltam vissza.

– Remélem, rendesen felkészültél!

– Ne aggódj, sima ügy.

Odalent gondosan elkészített reggeli várt rám: egy tálka müzli, élére hajtott szalvéta, rajta teljesen egyenesen elfektetett kanál. Anya sietős, de kecses mozdulatokkal pakolta el a tiszta tányérokat, vigyázva, hogy a kapkodás közepette ne csússzon ki szoros kontyából a haja.

– Mióta eszem karamellás müzlit? – kérdeztem tőle.

– Most óta. Tegnap siettem a vásárlással, elnéztem. Éjfélig javítottam a tizedikesek dolgozatait. Egyébként sem árt a változatosság, Kriszti.

Bólintottam, és kelletlenül folytattam a reggelivel való küzdelmet.

– El ne késsetek!

A nappaliban apa szürke öltönyös alakja tűnt fel. Máris felvette az aktatáskáját, s indult az irodájába, így alig volt időm elköszönni tőle.

– Gyerünk, gyerünk, légy tekintettel rám, szívem, jól tudod, hogy korábban be kell érnem a tanáriba! – sürgetett anya, úgyhogy felsprinteltem az emeletre.

Mindig anyával együtt mentünk a gimibe. Az úton ő csendben volt, valószínűleg épp alaposan végiggondolta a napját, úgyhogy a „Boldogságban ébredtem fel, mosolyog a szél, de a nap már nem felel…” csak egyre hangosabban, tisztábban visszhangzott a fejemben, játszott a hangulatommal.

Anya épp hogy leállította a motort az iskola hátsó parkolójában, már ugrott is ki a kocsiból és rohant; csupán egy intéssel köszönt el tőlem. Ezt már megszoktam, semmi gond nem volt vele, hisz anyunak sok a munkája, ahogy apámnak is, és mindketten jól tudták, hogy nincs szükségem dajkálásra, teszem a dolgom a felügyeletük nélkül is.

Körülnéztem az őszi napsütés melengette udvaron: a fekete kovácsoltvas kerítéssel körülvett gimnázium épülete büszkén tornyosult fölém kétemeletes magasságban. Negyed nyolc volt, úgyhogy alig találtam egy-két lézengő, esetleg a nulladik órára későn érkező diákot a közelben. A lányok, akikkel szokás szerint összegyűlünk és mindenféléről beszélgetünk, még nem voltak itt, úgyhogy kénytelen voltam magányosan elballagni a főbejárat felé, fülemben még mindig a Mosoly című szám dallamával.

Az első emeleten volt az osztályunk, a 12. b. Felcaplattam a lépcsőn, de még mielőtt elfordultam volna a jobb oldali folyosó felé, ösztönösen balra indultam meg. És nem is hiába.

Rögtön megkönnyebbültem, hisz olyasvalaki közeledett felém, aki akkor is mosolyt csalna az arcomra – igazi, őszinte mosolyt –, ha most tudtam volna meg, hogy tripla spanyolórám lesz.

Rövid, fürtös, fekete haja volt, amit gondosan bezselézve hordott. Barna szeme és vakító fehér fogai mintha csak külön az én érkezésemre ragyogtak volna fel; tudtam, hogy mást nem köszöntene ilyen boldogan. Azonnal átöleltem Vikit, a legjobb barátomat.

– Mit keresel te itt ilyenkor? – kérdeztem tőle.

Lehajolt, hogy a nyakamba fúrhassa az arcát; fél fejjel magasabb volt nálam.

– Korán felébredtem, és nem akartam az otthoniakat hallgatni – felelte. – De tök feleslegesen, mert az első órám is elmarad, drága Halász tanár úr biztos megint elaludt a kávéja felett.

Viki válla fölött észrevettem, hogy a lépcső tetejére érkező kilencedikes lányok összevigyorognak, amikor meglátnak bennünket.

– Milyen lesz a spanyol előadás? – kérdezte Viki.

– Természetesen informatív, érdekfeszítő és nyelvtanilag kifogástalan. De ez persze nem ad okot Hárpiának arra, hogy ne kössön belém.

– Ugyan már! Irigyellek, Krisz. Bár olyan lenne a franciatanárom, mint a te Hárpiád! Semmit se kellene tanulnunk.

– Könyörgöm, ne beszéljünk erről.

– Képzeld, egyszerűen imádom a padtársamat. Aki francián ül mellettem. Új srác, a másik osztályba jár, de annyira cuki!

Felcsillant a szemem. – Cuki? Na, mesélj!

– Á, nem, dehogy! Semmi olyasmi. Csak jólesik, hogy végre valaki szól hozzám. Mármint hogy, érted… nem gondolkodik úgy, ahogy a többiek, és hajlandó emberszámba venni. Mondjuk, ebből arra következtetek, hogy még nem pletykálták el neki, szóval…

A karjára tettem a kezem. – Ha kiderül, vállald fel! De ne ülj el mellőle, azzal csak azt mutatod, hogy téged másként kell kezelni. Érted?

Halvány mosoly jelent meg a szája szélén. – Köszi, Krisz.

Tovább beszélgettünk, egészen addig, amíg be nem csengettek, mire elöntött a pánik, hogy nem érek be időben törire. Felvettem a nyúlcipőt.

– Figyelj… akkor hétkor? – kiáltottam vissza Vikinek.

– Mint mindig! – vigyorgott.

Az első négy órám meglehetősen unalmasan telt. Miközben az első világháborúra kellett volna figyelnem, vagy a trigonometria átismétlésére koncentrálnom, csak egyetlen dologra tudtam gondolni: hogy mikor lesz már este hét óra. Csak Viki járt az eszemben, és nagyon is jól tudtam, hogy neki is ugyanaz köti le a figyelmét, ugyanemiatt kalandoznak el a gondolataink az órákon… Ez így ment minden áldott nap. Viki jelentette számomra azt a szabadságot, ami esténként feltöltött friss oxigénnel, és segített abban, hogy napközben lélegzethez jussak. Kellett is; bizonyos órákon nagyon is szükségem volt az energiámra és a kitartásomra.

– Krisztina?

Mintha mély vízből rántottak volna ki. Gyűlöltem ezt a magas, fennkölt, mézesmázos hangszínt. Fel kellett emelnem a tekintetem, hogy farkasszemet nézhessek Hárpiával.

– Az esszéd több mint kétszáz szavas lett. Miért írsz feleslegesen, amikor a feladatban világosan fel van tüntetve, hogy csak százhúsz szót kértem? Nem is értem, miért csinálod, nem ez az első alkalom, édes lányom.

Ó, hogy tépnéd szét azt a papírfecnit a kezedben, amin biztosan egy ragyogó, elvárásaidnak megfelelő ötös van, és gyűrnéd le a saját torkodon, te zombiképű nyomoronc!

– Persze, tanárnő, értem.

– Egyébként újfent szép munkát végeztél – nézett rám az aranykeretes szemüvege felett, majd visszaült a nyelvi terem asztala mögé. – Tehát, ott tartottam, hogy ha még jobban lerontjátok a jegyeiteket, az nem csak engem minősít. Az egész iskolát. Nézzétek csak meg Szabados tanár úr csoportját! Tavaly három diákot küldött az országos versenyre, és azok a tanulók vinni is fogják valamire. Ellentétben azokkal, akik igen kimagasló teljesítményt nyújtanak ennek a dohos, áporodott szagú teremnek a falai között, mégis… most komolyan, nem hiszem el, miért vesz az iskola még húsz, teljesen felesleges interaktív táblát, vagy mi a fenét, amikor a termek állapota ennyire hajmeresztő! Mégis hogy gondolják, hogy…

– Fogj le, mert megölöm – súgtam oda a padtársamnak, Nellinek, aki próbálta visszatartani a nevetést, és csendre intett. – De hisz nem hallja a vén trotty! Süket. Teljesen süket!

– Akkor is! – nevetett Nelli.

– Végül is örülnöm kellene, hogy elterelte a saját figyelmét – sutyorogtam tovább. – Megint abba fogott volna bele, hogy nem vagyok hajlandó elmenni a nyelvi versenyre.

– Pedig ott lenne a helyed! – kontrázott Nelli. – Ne az ő kedvéért, magadért menj el.

– Nem.

Hárpia, azaz Hollósy tanárnő az óra vége előtt tíz perccel felkért, hogy tartsam meg a kiselőadást. Megpróbáltam pontos intonációval, hiba nélkül, folyékonyan bemutatni a multikulturális Miamit, a spanyol nyelv terjedésének fontosságát külön kiemelve. Mindenki tátott szájjal hallgatott, és egy hatalmas ötössel a zsebemben indulhattam ebédelni.

Éppen akkor érkeztünk a csoporttársaimmal az ebédlő bejáratához, amikor Tragédia szabályosan kivágta az ajtót, és a barátnőjével együtt szélesen vigyorogva kisurrant a folyosóra. Épphogy elkaptam a lenéző tekintetét; ennyi elég volt hozzá, hogy kibillenjek az egyensúlyomból.

– Legalább hallottunk egy kis spanyolt spanyolórán – feleltem az osztálytársaim dicséreteire ebéd közben.

– Örülj, hogy alig beszél spanyolul! Mintha nem is lenne óra – nevetett Nelli.

– Amit órán kéne csinálni, feladja házinak. És mégis ki fogja megérteni? El kellene magyarázni normálisan a kötőmódot, nem fogja mindenki csuklóból tudni!

– Mit idegeskedsz? Lazíts már! Neked a véredben van, tényleg nem kéne aggódnod emiatt.

És akkor megjött a megmentőm. Nem volt nehéz elfelejtkezni a spanyolóráról, mert megláttam Vikit a menzás pultnál, és annak ellenére, hogy nem találkozott a tekintetünk, máris ezerszer jobban éreztem magam: eszembe juttatta az este hét órát, amit annyira vártam már. Pillanatok alatt száznyolcvan fokos fordulatot vett az eddigi rosszkedvem.

Feleslegesen vártam volna anyára, hisz késő délutánig tanári értekezleten volt, nekem pedig úgyis elmaradt az utolsó órám. Gyalog indultam el hazafelé. Azonnal megkerestem az iPodomat, hogy bedughassam a fülest és elveszhessek a zenében. Eszembe jutott, hogy már órákkal ezelőtt kiszállt a fejemből a reggeli dal, így keresnem kellett egy újat: valami pörgősebbet, életre hívót, merészet. Teljesen eltöltött az esti hangulatom; megelőlegeztem magamnak a jókedvet. Este hét óra… szavadon foglak, Viki!

Egészen biztos voltam benne, hogy a péntek délutáni leckeírás nem számít normális dolognak, de én hozzászoktam már. A matek kellős közepén jártam, amikor a notebookomon jelzett az értesítő, hogy van egy új e-mailem. Apától jött. Tipikus: gyakran küldözget leveleket az irodájából, de ezt is általában a titkárnője teszi meg helyette. Megnyitottam a levelet, és amikor megláttam, mi van benne, úgy éreztem, egy jéghideg, súlyos kő zuhan le a gyomromba: egyetemi hallgatóknak készült weboldal volt, ami részletesen mutatja be Szeged színes kulturális világát. Ennek az oldalnak elvileg motiválnia kellett volna engem. Biztosan…

A szüleim az elmúlt hetekben egyre többször hozták fel a továbbtanulást és az érettségit, ezzel megnehezítve, hogy megpróbáljam elhitetni magammal, még olyan sok idő van hátra a gyerekkoromból. Anyuék kitalálták, hogy a Szegedi Tudományegyetemre fogom beadni a jelentkezésemet, ahol valószínűleg kiváló kutatóorvost, esetleg gazdasági jogászt fognak képezni belőlem. Ez volt az elképzelés: igenis legyen egy jól hasznosítható diplomám. Még csak szeptember második hetében jártunk, de én azt vettem észre, hogy minél többször kerül elő ez a téma, annál idegesebb leszek tőle.

Még a matekot is félbehagytam, pedig ez nem vallott rám. Kezdtem berezelni attól, mennyire megijeszt a továbbtanulás gondolata. Az sem segített az ügyön, hogy amikor anya ötkor hazaért, rögtön azzal kezdte, hogy megnéztem-e azt az oldalt, amit apa küldött. Hurrá! Úgy éreztem, mintha valami furcsa, állandó, gyönge, de egyre erősödő zaj költözött volna a fejembe, ami elől képtelenség kitérni. Nem akartam foglalkozni a kötelességekkel, a jövővel, a tervekkel, az elvárásokkal. Szükségem volt Vikire.

Este fél hétkor felhúztam egy feszes, testhezálló nadrágot meg egy spagettipántos topot. Erre jött az álcaréteg: a futószerelés. Szabadidőfelső, sportcsuka, a hajam lófarokban, és készen is álltam. Felkaptam az iPodomat, véletlenszerűre tettem a dallista lejátszását, és lerobogtam a lépcsőn.

– Indulok! Majd jövök!

– Figyelj a kereszteződésnél, hallod, Krisztina? – csendült fel anyám figyelmeztető hangja a konyhából. Kivettem az egyik fülest. – Délután történt ott egy kisebb baleset, ha lehet, kerüld el, légy szíves.

– Meglesz. Szia!

Visszadugtam a fülest, és már kocogtam is le a bejárati lépcsőn, ki a kerítésig, hogy végre meginduljak a nap fénypontja felé. Elárasztott a boldogság, ha csak arra gondoltam, hol leszek tíz percen belül. Viki…

A kertvárosból kikanyarodva elfutottam a dupla kereszteződésig a főútnál, amit természetesen nem kerültem el, mert akkor óriási kerülőt kellett volna beiktatni a kocogásomba, arról nem is beszélve, hogy legalább tíz percet késnék és Viki leszedné a fejemet. Felhangosítottam a már így is üvöltő popszámot, és felgyorsítottam: elsuhantam a liget és a központi buszmegálló mellett, lefordultam az ipari részhez vezető keskeny utcán, de nem balra kocogtam tovább, ugyanis nem a főútra terveztem visszatérni; az utam a régi posztógyár felé vezetett, ami kint volt egészen a külváros peremén.

Pontban háromnegyed hétre érkeztem meg a fenyegetően fölém magasodó, romokban álló épületegyütteshez. A posztógyár tizenöt évvel ezelőtt égett le. Nem igazán foglalkozott vele senki, a város élőhalott múzeumának számított. Úgy hagyták ott, ahogy leégett, és én ezért minden este hálát adtam a magasságosnak, hisz így megadatott a lehetőség, hogy felfedezzük magunknak ezt a kísértetjárta, ijesztő monstrumot. A lemenő nap narancsos fényjátékát figyeltem az ősrégi, graffitikkel tarkított védőfalon, amelyen volt egy keskeny, hosszanti nyílás. Itt slisszantam be az udvarra.

Errefelé mit sem változott a helyzet: ugyanaz a szürke, romos, szomorú némaság honolt mindenhol, mint hosszú évek óta. Gyorsan átverekedtem magam a katasztrofális állapotban lévő külső épületrészeken, elsiettem a két, ház nagyságú téglarakás mellett, hogy aztán bevegyem magam a hátsó, nagyjából épen maradt részbe, ahol anno a raktárhelyiségek lehettek. Átsiettem egy kíméletlenül hideg, koszos, horrorfilmekbe simán beillő, penészes szagú folyosón, hogy végre megérkezzek álmaim helyszínére.

Kivettem a fülest, leállítottam a zenét. Felkapcsoltam az elemes ledlámpákat, amiket még hónapokkal ezelőtt szereltünk fel. Elégedetten sóhajtottam: itt sem változott semmi. A szinte üres helyiség valamikor fa parkettaburkolatot kapott, a fal pedig egyszerű fehér festést, amiből hatalmas szemekként ugrott ki a három nagy ablak. Ezeket úgy kellett körbetömködnünk használt rongyokkal, hogy télen ne engedjék be a hideget. A padló ősrégi lakkrétege már rég megadta magát, de a simára csiszolt aljzat a célra tökéletesen megfelelt. A berendezés egyetlen kis asztalkából és három székből állt, azonban a valamikori ruhatár leglényegesebb eleme a szemközti falon függött. Ő maga volt a teljes fal: szétterpeszkedett rajta, így felékesítette, megkoronázta a szürkére fakult festést. Egy nyolc méter hosszú, és legalább három méter magas tükör.

Viki még nem érkezett meg, ami szokatlan volt. Ő mindig előbb befutott, mert közelebb lakott. Még csak felhívni sem tudtam; nem szoktam magammal hozni a mobilomat, mert ilyenkor szeretem teljesen kizárni a külvilágot. Levettem az álruhámat, a székre terítettem, így csak a feszes nadrág és a top maradt rajtam. Lerúgtam az edzőcipőmet. Nagyon reméltem, hogy Viki nem ültetett fel, mert nála van a cipőm. És a laptop. A zene. Szóval egy-két kellőképpen fontos dolog, ami nélkül nem tudok táncolni.

Szépen megbeszéltem magammal, hogy az lesz a legjobb, ha elkezdek melegíteni. Ezt is Viki verte belém. Ő még az esti fogmosásnál is komolyabban vette a bemelegítést, ami nála azért nagy szó. Még mindig jobb egy lyukas fog, mint egy meghúzódott térd, hallottam a hangját a fejemben. Fogfájósan simán lehet csípőt tekergetni, kicsikém, kiment térddel már kevésbé.

Fejkörzés és könyökhajlítás közben végiggondoltam a napomat. Eszembe jutott drága Hollósy tanárnő, az előadásom, sőt még az is, mennyire siettünk reggel a suliba anyával. Hát, igen. Ezzel nem lehet igazán mit kezdeni, anya már csak ilyen. Ahogy apa is. Mindent időben, pontosan, precízen, úgy, ahogy azt elvárják tőlünk. A lányuk kitűnő tanuló, mintadiák, ráadásul felelősségteljes, mivel az egészségére is odafigyel, így hetente kétszer-háromszor eljár futni. Igen, persze.

Nem hagyhattam a felszínre bukkanni a jó öreg bűntudatot vagy akármi is volt ez. Zenére volt szükségem. Ha Viki nem jön, akkor majd megoldom valahogy egyedül. Befejeztem az utolsó guggolásokat is, és visszadugtam a fülest a fülembe, mert egyedül jobban szeretek így zenét követni. Beindítottam a lejátszót, kikerestem egy Lady Gaga-számot, és beejtettem az iPodot a sportmelltartómba.

Aztán belenézem a tükörbe, és elmondtam magamban a mantrámat: ez most csak te vagy, ez most csak te vagy, ez most csak te vagy.

Nem a suli legnépszerűbb diákja, akivel legszívesebben mindenki barátkozna. Nem a legszorgalmasabb diák, aki a tanárok kedvence. Nem az a lány, aki szigorú nevelőszülői elvárások mellett nőtt fel, és nem is a félig mexikói, árva kislány, akit másfél évesen fogadtak örökbe, mert a vér szerinti anyja eldobta magától.

Csak te vagy; egy lány meg a tánc.

Nagyon hiányzott Viki. Mély levegőt vettem, lehunytam a szemem, és felvettem a dübörgő popdal ritmusát. Ezt bemelegítésnek szántam, ezután a Yoü and I-on kellett tovább dolgoznom, csak hogy később Viki orra alá dörgölhessem: egyedül kitaláltam a koreográfia végét. Ha!

A tükör nélkül semmire sem mentem volna: néha úgy éreztem, Viki mellett ez a koszos, foltos tükör a világom legstabilabb pontja. Láttam benne a hullámzó mellkasomat, az ívben hajlított lábamat, a vékony, de izmos karjaimat, ahogy felkészítettem a testemet egy jó félórás táncolásra. Amikor lassabb dalra váltott a lejátszó, áttekertem egy gyorsra. Ment tovább a kiegyensúlyozott csípőkörzés, egy oldalsó hármas lépés, amit Vikitől tanultam, aztán földre hajolás, és mindeközben egy pillanatra sem pihentettem a bokáimat. Általuk hullámzott jobbra, balra vagy éppen előre-hátra a testem: a sarkam, a bokám, a térdem a csípőmmel és a gerincemmel együtt olyan együttműködésre voltak képesek, ami egyszerűen csodálatos volt; nekik köszönhetem, hogy nem küszködöm önbizalomhiánnyal vagy testképzavarral, ahogy a legtöbben az én koromban.

Kezdtem kimelegedni. Elhatároztam, hogy nem érdekel, Viki felbukkan-e vagy sem. Ha nem jön, megvan rá az oka. Csak azt sajnáltam, hogy egy vékony zokniban kell táncolnom. Beraktam a Yoü and I-t, és elkezdtem a mozdulatsort ott, ahol két hete kezdtük el együtt.

Lassan indult, sejtelmesen, szinte félénken. Hiányzott, hogy összeérjek Viki ujjaival, de odaképzeltem a kezét, a testét, ahogy közel húzódom hozzá, csak hogy egy mozdulattal később eltávolodjak tőle. Egyfajta árnyjáték-koreográfiát találtunk ki ehhez a dalhoz, ami igen jól működött. Viki lemásolta minden egyes mozdulatomat, csak kicsit határozottabban, férfiasabban adta elő a dolgot.

Mi ekkor éltünk csak igazán; számomra a tánc egy életstílus volt, és egyáltalán nem merült ki abban, hogy egymás teste mellett vonaglunk. Szükségünk volt a koreográfiákra, így lett minden egyes dalból dráma, akárcsak egy színpadra szánt darab. Ennek akartunk élni. A tánc segítségével kaptuk meg azt a valamit, ami hiányzott a mindennapjainkból.

Szerda este a gitárszólóig jutottunk. Megpróbáltam az utolsó mozdulatból átcsusszanni valami ösztönösbe, valami kitartott pózba, ami után közel kerülhetek a földhöz, hogy ott folytassam, de nem ment. Felnyögtem. Felálltam, újra próbáltam. Mondjuk, ha kilépek keresztbe jobbra, és visszaforgok a tükör felé… igen, ez így jobb. Jól néz ki. Ugye? Jaj, Viki, miért nem vagy itt?

Az egész darab tele volt lassú, határozott lépésekkel, egy csomó olyan emeléssel és forgással, amihez szükségem volt partnerre. Taktikát váltottam: újraindítottam a dalt, és ez alkalommal lehunytam a szemem, mivel a legjobb forgáskombinációkat mindig így találtam ki, a szólótáncaim teli voltak velük. Végigmentem a fix részeken, szigorúan követtem minden lépést, amit Viki nélkül is meg tudtam csinálni. Csukott szemmel is éreztem, a helyiség melyik részén kötök ki, melyik rozoga padlódeszkára érkezem, milyen messze vagyok a tükörtől: ismertem a helyet, akár a tenyeremet. Miután lement a rövid, de velős gitárszóló, megismételtem az előbbi, ösztönös jobbra kifordulást, majd magam köré fontam a karjaimat, így ringatóztam egy pillanatig, a derekamra képzelve Viki kezeit. Aztán, mikor újra bejött a dob meg a gitár, oldalra sasszéztam, a végén dupla forgást improvizálva, amit egy félig-meddig tangós lépésben folytattam. Igen, ez lesz a tökéletes irány, erre kell folytatnom. Elégedetten kifújtam a levegőt, és boldogan állítottam le a lejátszót, hogy csak ezt a gyors, sasszés lépést elkezdhessem zene nélkül begyakorolni. Imádtam megtalálni a lépéseket; mintha csak arra vártak volna, hogy felfedezzem őket.

– Te meg mit csinálsz itt?

Hátrapördültem a duplaforgás végén. A világ legrosszabb ötlete volt.

Elvesztettem az egyensúlyomat, kifordult a lábam alól a talaj. Felsikkantottam. Egy pillanatra természetellenesen elfordult a bal lábfejem, és a földön kötöttem ki. A fenekemre estem. Nem éreztem, mikor kezdődik a fájdalom, csak egyszer, hirtelen ott volt a bokámban.

– Hé, megsérültél?

Felnéztem. Egy totálisan ismeretlen srác nézett le rám.

– Te meg mi a fenét művelsz?! – nyögtem fel. – És miért pont itt?

– Bocs, én csak… nem tudtam, hogy van itt valaki. Kiment a bokád? Hadd segítsek!

Elborította az agyamat a düh és a kétségbeesés. Megijedtem attól, hogy mennyire fáj a bokám és az egész lábfejem. Könnyeket éreztem a szememben, de bárki is ez a fazon, nem fog sírni látni, az holtbiztos.

– Gyere már!

A kezét nyújtotta felém, így félszegen elfogadtam a segítségét. Felhúzott. Hiába próbáltam meg ráállni a bal lábamra, ha a srác nem fog meg, megint a földön kötök ki.

– Köszönöm szépen! – fakadtam ki.

Eléggé bűnbánó arcot vágott. Rövid, sötétbarna haja volt, amihez egy jelenleg kiskutyáéhoz hasonlító, szürkészöld szempár társult, meg egy sörösdoboz. Komolyan. A srác éppen egy sörösdobozt szorongatott, miközben egy laza kiáltással elintézte a táncóráimat a következő pár napra vagy, isten tudja, talán hétre. Fájdalmasan a bokámhoz kaptam, és elbicegtem az egyik székig.

– Sajnálom, nem akartalak megijeszteni, csak totál nem értettem, mit keresel itt.

– De attól miért kell a frászt hozni az emberre? – füstölögtem. – És mégis ki vagy? Mi dolgod itt?

– Ööö… hát… – Körbenézett, aztán a sörére, aztán a tükörre, aztán megint rám. – A haverjaimat várom.

– Aha.

Elővette a telefonját, és nyomkodni kezdte. Az égnek emeltem a szememet. Jesszus, Viki, miért nem vagy itt ilyenkor? És én miért nem hordom magamnál a mobilomat? Oké, ez egy új szabály lesz.

– Kérsz?

Nem hittem a szememnek. A bontott sörét nyújtotta felém. Lassan néztem fel rá, felvont szemöldökkel, hogy felfogja, ez nem volt éppen a legjobb húzás. Esküszöm, elpirult, megesküszöm mindenre, hogy zavarba jött. Idegesen végigtúrt a haján.

– Figyelj, lemondtam a haverokat. Hazaviszlek, vagy, hé, várj csak, elmegyünk anyámhoz, ő orvos, és tuti mond valamit, hogy jobb legyen, úgy értem, nem kellene hazabicegned egyedül, mármint, nem tudom, hol laksz, és…

Még egyszer felvontam a szemöldökömet. Elhallgatott.

– Hazajutok egyedül is, köszönöm.

A sportcipőmért nyúltam, és igyekeztem úgy belepréselni a pillanatok alatt feldagadt bokámat, hogy egy hangot se adjak ki.

– Oké, figyelj, tényleg hülye voltam, nagyon rád ijesztettem – sóhajtott fel. – Hadd vigyelek haza! Itt a kocsim a hátsó udvaron.

Igyekeztem tudomást se venni róla. Felhúztam a sportfelsőmet, hátat fordítottam neki, hogy kivehessem a melltartómból az iPodot, és megtettem az első lépést előre.

A srác készen állt rá, hogy megint elkapjon. Esés közben egyik kezemmel a karjába kapaszkodtam, a másikkal a szék támláját találtam meg. Fájdalmasan felszisszentem.

– Mi a fenének kellett neked pont ilyenkor idejönni?

– És neked? – nevetett idegesen.

– Én idejárok két éve, de téged egyszer se láttalak.

Totálisan ledöbbent. Átfogta a derekamat, én meg rátámaszkodtam.

– Apám résztulaja a gyárnak.

Elkerekedtek a szemeim. – Ne mondd, tényleg? Akkor neked több jogod van itt lenni? Ráadásul sörrel?

Megint elnevette magát, és végre letette azt a szerencsétlen sört a földre.

– Szóval beárulhatlak apámnak, hogy két éve itt vagy esténként, hacsak…

– Hacsak nem megyek veled. Ez nagyon övön aluli, ugye tudod? – húztam össze a szemem, bár kénytelen voltam elnevetni magam a helyzet abszurditásán.

Megvonta a vállát. – Támaszkodj rám.

Lassan botorkáltunk ki a helyiségből. Kifelé menet lekapcsoltam a világítást, amit mintha ő eddig észre se vett volna. Elismerően bólintott, a mosolya végig ott bujkált a szája szélén. Átküzdöttük magunkat a hideg folyosón.

– Honnan tudjam, hogy tényleg hazaviszel?

– Nem hazaviszlek, hanem anyámhoz.

– Ugyan már! Nálunk is van fásli. Attól, hogy anyukád orvos, még nem biztos, hogy varázsló vagy vudumester.

– Honnan tudod? – vigyorgott.

Idegesített, hogy igazából vicces srácnak tűnik: így talán megbánom, ha kedvem támadna felpofozni.

Odakint a szürkület már vastagon rátelepedett az udvarra. Kivezetett a hátsó raktárépületből, de nem balra bicegtünk tovább, ahogy képzeltem, hanem jobbra, a külső, romos részeket oldalról megkerülve. Hosszú perceken keresztül voltunk csendben, aztán szépen lassan kezdtem kivenni egy autó körvonalait.

– Hogy jutottál be ide kocsival? – kérdeztem.

– Egy elég lepukkant út vezet ide a város másik végéből. Nem sokan használják, mivel itt a vége.

Kinyitotta az ajtót nekem, de én hezitáltam. Nem ismerem ezt a fazont. Miért is üljek be egy vadidegen kocsijába?

– Hogy hívnak? – kereste a tekintetem.

Nagyot nyeltem.

– Jó, oké, segítek. Én Kornél vagyok. És te?

– Krisztina – motyogtam.

– Nézd, Krisztina. Bunkó voltam, rád ijesztettem. Ezer bocsánat, de tényleg. Szeretném jóvátenni, oké?

Bólintottam, és szépen lassan beültem egy vadidegen kocsijába. Na, igen, ez az a rész, amit vagy nem mondok el apámnak, vagy gyönyörű körítést találok ki mellé, hogy ne legyen belőle valami gyerekes büntetés. Apám képes rá.

A srác – Kornél – beszállt a vezetőülésre, és rögtön beindította a motort. A kormányon díszelgő emblémából kiderült, hogy egy vadidegen ember Fordjába szálltam be.

Felkapcsolta a világítást, sebességbe tette az autót. Egy hosszú másodperc erejéig felcsendült a nem éppen halk zene, és rögtön felismertem benne a Supernem Hova Megy, Ki? című számát. Kornél azonnal kikapcsolta a zenét, pedig egy hajszálon múlott, hogy megállítsam.

Elindultunk.

– Szóval, minden este itt táncolsz?

Egyszerre sok minden zajlott le bennem. Vegyük sorba. Egy, rájöttem, hogy a srác nem száll le rólam egykönnyen. Kettő, elindultunk, és fogalmam sincs, mikor és milyen állapotban érek haza. Három, és egyben a legrosszabb felismerés: ez a srác látta, hogy táncolok. Mármint, hogy tán-co-lok. Ezt Vikin kívül senki sem tudta.

Konok hallgatással válaszoltam neki, mire ő megint mélyet sóhajtott.

– Jó, rendben. Jogában áll hallgatni. Bármi, amit mond, felhasználható ön ellen a bíróságon. Joga van ügyvédhez, de ha nem tud ügyvédet fogadni, majd kijelölünk egyet. Megértette a jogait?

Na, jó, ez a vadidegen tényleg vicces.

– Nem minden este táncolok, és csak hétköznapokon jövünk… jövök ide, hétvégén nem.

– Jöttök? Egyedül voltál. És ez megmagyarázza, miért nem találkoztunk eddig. Én csak szombat esténként járok ide, akkor is ritkán. Nyáron, ha háromszor kint voltunk a srácokkal, akkor sokat mondok.

– Aha. Söröztök?

– Olyasmi – vont vállat. – Mindenki nagy ívben elkerüli ezt a helyet, egy-két hajléktalant kivéve. Miért itt táncolsz?

Most már nekem is kijárt, hogy megvonjam egyszer a vállam. Ráfordultunk egy katasztrofális útra, és eszméletlenül rázott a kocsi. Szerencse, hogy nem tartott sokáig, pár perc, és kint is voltunk az ipari elkerülőn, a város másik végén. Kornél jobbra fordult el.

– Nem egyedül táncolsz?

– Kérhetek valamit? – kérdeztem vissza. – Megtennéd, hogy nem szólsz erről senkinek? Úgy értem, ha most tényleg anyukádhoz viszel, mondd azt neki, hogy futottam, jó?

Apámat sokan ismerik, ahogy anyámat is. Simán visszakerülhet hozzájuk, hogy az egy szem kislányuk esténként a leégett posztógyárban táncikál. Uh…

– Persze, ha ezt szeretnéd – nézett rám homlokráncolva. – Csak… nem szokásom anyámnak hazudni.

Lehunytam a szemem. – Kérlek!

– Jó, jó, megbeszéltük. Szóval két éve jársz ide?

– Igen – motyogtam. Hirtelen nagyon zavart a csend, hiányzott a háttérzene. – Mint ahogy mondtad, ide senki se jár, épp ezért. Szóval… úgy látszik, mindketten senkik vagyunk.

Erre elmosolyodott. Miért volt itt ilyen meleg? Valószínűleg azért, mert a bal lábfejem egyre jobban lüktetett a cipőben. Elnyomtam egy nyögést.

Kornél áthajtott egy háromlámpás zöldhullámon, aztán kétszer balra kanyarodott. Elmentünk egy bevásárlóközpont mellett, aztán egy helyi buszmegálló mellett, és befordultunk egy kis utcába. Ott kezdett lelassítani, és addigra már kellőképpen elegem volt a zene nélküli csendből. Felállt egy kapu mellé, aztán leállította a motort.

– Várj itt egy fél percet, jó? El ne szaladj! – nevetett.

Nem láthatta a fintoromat, máris kiugrott a kormány mögül. Dörömbölt egy sort a bejárati ajtón, aztán egy csinos, középkorú nő ajtót nyitott neki, gondolom, az anyja. Kornél felém mutatott, a nőnek meg rögtön aggodalmas ráncok jelentek meg az arcán, és visszaszaladt a házba, mire a srác is visszajött hozzám. Kinyitotta az ajtómat.

– Gyere, sétálunk.

Engedtem, hogy kisegítsen és megint a derekamra kanyarintsa a kezét. Egyre inkább melegem lett, a hűvös szeptemberi este ellenére, a bokám pedig szúrt, mintha száz tűvel böködnék. Pár bicegő lépés, és Kornél már be is nyitott a házba.

– Gyertek ide az asztalhoz, ültesd le!

Kellemes, mély női hang hallatszott valahonnan a közelből. Nem igazán néztem körbe, de a meleg hatású, parafamintás kövezet azonnal belopta magát a szívembe, a friss öblítőillattal együtt, ami a helyiségben lengett. Elszerencsétlenkedtük magunkat egy sötétbarna bútorzattal berendezett konyháig, ahol Kornél leültetett az étkezőasztalhoz, és az anyukája máris ott termett. Magas, szemüveges, sötétszőke hajú, csinos nő volt.

– Na, itt a kis sérült.

– Jó estét, asszonyom. Én tényleg nem akarok zavarni, tényleg hazamegyek, mert…

– Várjunk csak – vágott bele a szavamba. – Egy pillanat, te… te a polgármester lánya vagy!

Kínosan húztam el a számat. Éljen a hosszú, dús, kávébarna haj meg a „mintha két hétig a Karib-szigeteken napoztam volna” barna bőr. Nem olyan nehéz összerakni a dolgot. Nem volt olyan nehéz észrevenni Kornél elkerekedett szemeit.

– Igen, az apám…

– Ez teljesen mindegy, attól még el kell látnom a bokádat – legyintett a nő. – Hogy hívnak?

– Krisztina.

– Hát, persze, emlékszem! Anyukáddal valamikor együtt jártunk ám suliba. Hívj nyugodtan Szilvinek. Na, add csak ide a lábadat, le kell erőszakolni róla azt a csukát.

Leült velem szemben, és nem tehettem mást, mint hogy az ölébe fektetem a lábamat. Kornél ott állt köztünk, és kíváncsian figyelte, mekkora nyögés fog feltörni belőlem, ha az anyja megkínoz a sportcipő levételével.

– Te meg mit ácsorogsz itt? Mi lenne, ha hoznál valamit inni a leányzónak, hmm?

– Ööö, oké.

– Férfiak…

Elmosolyodtam. – Nagyon köszönöm, de higgye el, hogy otthon is be tudom kötni a bokámat – esdekeltem minél udvariasabban.

– Az lehet, de otthon nincs ilyened. – Miután lekerült rólam a cipő, felmutatott egy átlátszó üvegcsét, ami valamilyen sárga folyadékkal volt tele. – Saját gyártmány, és extratitkos.

Elnevettem magam. Szóval itt tényleg valami vudu van a dologban.

Óvatosan lehúzta a lábamról a zoknit, és ekkor a szemem elé tárult a piros, feldagadt bal bokám. Hát, nem volt éppen szexi látvány.

Kornél letett az asztalra egy pohár narancslevet, aztán újra felvette a megfigyelő pozícióját, csak hogy még jobban elsüllyedhessek a két háztömbnyire dagadt bokám miatt.

– Csodás rándulás, tankönyvi eset – nevetett a nő. Fogott egy zsebkendőt, és jól átitatta a sárgás trutyival, majd jól bedörzsölte a bőrömbe. Felszisszentem, aztán ráharaptam a nyelvemre, hogy ne tűnjek már annyira nyápicnak. Amikor ezzel megvolt, az asztalra kikészített fáslit körbetekerte a bokámon és a lábfejemen.

– Kész is. Pár nap, és jobb lesz, mint új korában – kacsintott a nő. – Feltéve, ha minden este bekened ezzel.

Kénytelen voltam elfogadni a trutyisüveget. Kipréseltem magamból legalább öt köszönömöt, és beleittam a narancslébe is, hogy ne tűnjek bumburnyáknak. Aztán megint fel kellett állnom és újfent Kornélra támaszkodnom.

– Óvatosan vezess, világos? – szólt neki az anyja. – Kriszti, te pedig vigyázz magadra. Üdvözlöm a szüleidet!

– Köszönök mindent, jó éjszakát!

Kifordultunk a bejárati ajtóból, és visszabicegtünk Kornél kocsijához.

– Merre lesz a fuvar? – kérdezte, mikor besegített.

– Liliom utca 17.

Bólintott, és máris mellettem termett a vezetőülésben. Újra beindította a motort.

– Várj csak – jutott eszembe –, te ittál. És vezetsz?

Elröhögte magát. – Hát, te aztán miféle családban nőttél fel? Ja, várj csak, igen, a polgármesternél. Oké.

Megsértődhettem volna, de csak nevetni volt kedvem, mert egyáltalán nem sértőnek szánta.

– Megittam annak a sörnek a felét, de attól még tudom, merre van a Liliom utca – sandított rám. – Rendőrök meg ilyenkor nincsenek.

Kikanyarodtunk a lámpákhoz.

– Anyukád nagyon aranyos.

Nem felelt, de képtelen volt letörölni azt az édes mosolyt a képéről, ami miatt nekem már megint melegem kezdett lenni. Kicsit hosszabb ideig bámultam az arcát, mint az normálisnak mondható lett volna, így alaposabban megnéztem magamnak a barna haját, a hosszúkás arcát, a barátságos ívű állkapcsát és a pár napos borostáját. Egyértelműen idősebb volt nálam.

– Rakhatsz ám be zenét – mondtam, mikor észrevettem magam.

– Rádió vagy Supernem-lemez?

– Jó lesz a cédé – néztem rá. – Mindenevő vagyok.

És máris visszajött a Hova Megy, Ki? című dal, az én vállamról pedig legalább tíz kilós súly esett le, ahogy meghallottam a dobot, a basszust meg az éneket. Mindegy, mi szól, csak zene legyen.

– Hány éves vagy?

Na, igen, a zene másik mellékhatása: megered a nyelvem.

– Huszonegy leszek. És te?

– Tizennyolc. Fősulira jársz vagy dolgozol?

– Egyetem.

Ó, igen, ha anyuci orvos, biztosan elvárja a fiától, hogy továbbtanuljon. Nagyon jó, most meg görcsbe rándult a gyomrom a továbbtanulás kérdéstől. Oké, ezt sürgősen hagyni kell…

– Műegyetem, energetikai mérnök szak. Harmadéves vagyok.

Ez lenyűgözően hangzott. Szóval nem akárkinek köszönhetem a kificamodott bokámat.

Kornél befordult az utcánkba. Felhúztam a sportfelsőm cipzárját, és újra meghúztam a lófarkamat, hogy legalább egy kicsivel összeszedettebbnek tűnjek.

– Miért titkolod előlük, hogy táncolsz?

Esküszöm, én mindenre számítottam, csak erre nem. Éreztem, hogy pír önti el az arcomat, és a nyakamhoz nyúltam, mintha csak valami megakadt volna a torkomon. Az autó megállt alattunk, de a zene nem halkult el. A lemez átváltott a következő dalra. Megköszörültem a torkomat, de teljesen feleslegesen; nem tudtam megnyikkanni. Megint a hajammal kezdtem el babrálni.

– Szerintem nem kellene titkolnod, ha már olyan jól csinálod.

Ránéztem. Mintegy bocsánatkérően megvonta a vállát.

– Én… jobb, ha ezt csak én tudom – préseltem ki magamból. – Mármint most már te is tudod, szóval szeretném, hogyha kettőnk között maradna. Persze, amennyiben még mindig áll, hogy nem árulsz be apádnak, ha az övé a gyár…

– Nem az egész, csak egy része. Ne aggódj, tőlem aztán senki sem tudja meg. Ha én sörözhetek ott, akkor te is táncolhatsz abban a tükrös teremben. Én nem leszek semmi jónak az elrontója.

– Köszi – motyogtam. – És a fuvart is.

– Ne köszönj semmit, én voltam a barom. Remélem, rendbe jön a bokád. Sajnálom, hogy elrontottam az estédet, Kriszti.

Mélyet sóhajtottam. – Hát, a tiéd se jött össze a haverokkal.

Erre csak legyintett; csoda, hogy nem a vállát vonta meg. A szeme viszont fogva tartott. Ha most egy romantikus filmben lennénk, kinyitnám az ajtót, elsétálnék a kerítésig, miközben tudom, hogy a fenekemet nézi, és aztán még egyszer, utoljára hátrafordulnék, bájos mosollyal az arcomon. Ehelyett inkább megvártam, hogy megint kiszedjen a kocsiból, csak hogy nevetségesen elcsoszoghassunk a kerítéskapuig. Kinyitottam a kaput, ő meg elengedett.

– Akkor csak hétvégenként jársz haza? – bukott ki belőlem.

– Valamikor csak kéthetente vagy csak havonta egyszer. Attól függ, mennyit kell tanulni.

– Uh. Nehéz? – zártam be magam mögött a kerítést.

– Hát… nem csupa móka és kacagás, maradjunk annyiban.

– De azért szereted csinálni?

Bólintott, és karba fonta a kezét. – És te? Továbbtanulás?

Olyan furcsa volt, hogy köztünk állt a kerítés. Majdhogynem hiányzott a keze a derekamról.

– Szeged. Orvos vagy jogász.

Még én is meglepődtem, hogy mennyire rossz érzéssel töltött el kimondani. Ha az ember nem mondja ki hangosan, az olyan, mintha semmissé lehetne tenni, el lehetne tussolni.

– Nem mindegy, hogy orvos vagy jogász szeretnél lenni – vonta fel a szemöldökét Kornél.

– Nem bizony…

A félperces csendet kihasználtam arra, hogy felnézzek az égre: sötétkék őszi égbolt emelkedett fölénk, csupán egy-két felhő csíkozta a fel-feltünedező csillagokkal tarkított magasságot.

– Menj csak! – mondta Kornél. – Biztos fáradt vagy. Kend be azzal az izével a lábad még egyszer, jó?

– Meglesz.

Eltávolodott tőlem, aztán beszállt a kocsijába. Újra felcsendült a zenéje, de most sokkal tompábban hallottam a felhúzott ablakok miatt. Utoljára rám mosolygott, aztán intett, és elhúzta a csíkot. Egy ideig még néztem utána, és egyre csak játszogattam az üvegcsével.

Elég nagy szívás volt egyedül elbicegni a bejárati ajtóig, de nem volt más választásom. Lenyomtam a kilincset, és kezdődhetett az őrület.

Apa már hazaért, úgyhogy anyával együtt rontottak nekem és követeltek magyarázatot a történtekre. Mindent úgy mondtam el, ahogy volt, kivéve a táncot meg a posztógyárat, így egyszerű futóbaleset lett belőle, amiből Kornél mentett ki, és aztán elvitt az anyukájához. Próbáltam Szilvire terelni a szót, és ez be is jött: anya gondolkodóba esett, ki is lehet az a hosszú, sötétszőke hajú orvosnő, akivel ő anno egy iskolába járt, és közben elém tette a vacsorámat, amiért rendkívül hálás voltam. Ettem, aztán felbicegtem a lépcsőn, és azonnal megkerestem a telefonomat, ami az ágyamon pihent. Egy üzenet.

Nem megy a ma este, kicsikém. Balhé itthon.

Megugrott a szívem, és azonnal visszaírtam neki:

Jól vagy?

Erre megcsörrent a mobil a kezemben: Viki már hívott is.

– Mi történt?

– Most már tényleg el fognak válni.

Mélyet sóhajtva rogytam le az ágyra, és igyekeztem nem törődni a bokámmal, amit kissé bevertem az ágy szélébe. Hagytam Vikit beszélni, még akkor is, ha tudtam, hogy ilyenkor nagyon nehezen préselődnek ki belőle a szavak. Leginkább hallgattam, és szépen lassan megjött a bátorsága ahhoz, hogy felidézze az apja szavait, az anyja hisztériáját meg hogy összeszámolja, hányszor fenyegetőztek a válással egy óra leforgása alatt. Szinte bűntudatot éreztem, hogy nekem az volt a legnagyobb problémám, hogy kiment a bokám. De amint megemlítettem a balesetet, Viki ráakaszkodott a témára, ezért figyelemelterelésképp töviről hegyire mindent elmeséltem neki.

– Na, és? Helyes? – kérdezte mosolygó hangon.

– Jaj, ne már…

– Kéretik válaszolni, Krisz.

– Igen, helyes.

– Ez a beszéd.

– De nem a te eseted. Hagyd meg nekem, légyszi! – vigyorogtam.

– Megbeszéltük.

Aztán elküldött zuhanyozni meg aludni, hogy pihenjem ki magam, és én is ugyanezt a tanácsot adtam neki. Hát, mit ne mondjak, az aznap esti, megrándult bokával való zuhanyozás nem tartozik életem legjobb pillanatai közé. Este tízre járt az idő, mire lassan elvonszoltam magam a szobámig, rárogytam az ágyra, aztán bekentem a bokámat a trutyival. Valami fura fűszerillat áradt belőle, a bűze elég tömény és orrfacsaró volt. Betakaróztam, beizzítottam a notebookomat, és amint felállt a gép, engedtem a közösségi média csábításának; gyorsan megnyitottam a Facebookot.

Azon nyomban idióta vigyor ült ki az arcomra.

Egy ismerősnek jelölés, méghozzá Bereczki Kornéltól.

KETTŐ / Orsi

– Én komolyan nem értem, miért szív anyám mentolos cigit – fújtam ki a füstöt. – Mi értelme a mentolos bagónak?

– Csak szép illúzióóó! Tudod, a lelkednek hívószó.

– Jaj, ne már, pfuj, hagyjál, Eszter!

Tovább nevetgélt, és elkérte a cigit, hogy még egyszer megszívhassa. Neki bezzeg semmi baja nem volt vele; ha bagó, akkor bagó, végül is akkora különbség nincs. Anyám három hete szokott rá erre a vacakra, szóval ezt kellett elcsórnom tőle, hogy legyen mivel kitölteni az órák közti szüneteket.

– Minek is jövünk be a suliba pénteken? – kérdeztem unottan.

– Hmm, várj, ezt tudom, tudom! Hogy fejlődjön a jellemünk – húzta ki magát színpadiasan.

Elröhögtem magam. Eszter fél fejjel volt magasabb nálam; a nyári szünetben rengeteget változott. Langaléta, lapos mellű, hegyes vállú lánnyá ért, és ha kihúzta magát, messziről észre lehetett venni. Úgy látszik, észre is vették, mert ahogy átértünk a suli kapuján, nem messze tőlünk egy vinnyogva röhögcsélő cicabanda rákezdett a nyávogásra. Megpróbáltam csak annyira odafigyelni rájuk, mint máskor: semennyire.

Gyűlölöm az őszt. Döntse el az időjárás, mit akar. Vagy legyen negyven fok, vagy legyen mínusz tíz, de nekem ilyen langyos, hajba kapó szellő nem kell. Legyen inkább szélvihar. Az ősz azt jelenti, hogy megint elkezdődött a suli, és mi, Eszterrel már kétszer lógtunk két hét alatt. Szörnyű belegondolni, hogy még legalább nyolcvanezer ugyanilyen szürke, unalmas, monoton nap áll előttem. A nyár jobb volt. Kimásztunk Eszterék lapostetőjére, és ott szívtuk a cigit hajnali kettőkor, a csillagos eget bámulva. Rohadtul imádtam a tintafekete, csillagos eget.

– Orsi! Hé, Orsi!

Fölmordultam az ismerős hangra, de nem álltam meg. Az udvaron lévő hátsó padokhoz indultunk Eszterrel, miközben váltottunk egy unott pillantást.

– Orsi!

Szabályosan elállta az utamat.

– Húzz innen, Bálint.

– Beszélhetünk? Milyen jól nézel ki ma!

– Úristen, de szánalmas vagy.

Ezzel a gyerekkel nyáron volt egy futó kalandom. Mármint egész jól csókolt, de egyszer csak vándorútra indultak a kezei, és ott taperolt, ahol nem kellett volna. Kicsit bepöccentem. Lehet, hogy eltörtem egy-két ujját, de csak lehet.

Bálint most úgy lihegett, mint egy kiskutya.

– Húzás innen – szólt rá Eszter.

– De én csak…

– Hé! – kiáltott rá.

Így végre elvánszorgott a főbejárat felé, mi meg leültünk a kopott padokra. Tele volt graffitizve a cucc, de elég jól állt neki. Épphogy kényelembe helyeztem magam, megütötte a fülemet az egyik cica nyávogása. A csapatuk pont előttünk vonult el, akár egy halraj. Bohóchal-raj.

– Jaj, istenkém, hát így kell elzavarni egy fiút, Eszter? Lehet ám normálisan is beszélni velük, nem kell ennyire félni tőlük. Rendben, hogy sikerült lefaragnod magadról a hájréteget, de ha sültparasztként viselkedsz, még nagyobb ívben tesznek majd rád a srácok.

Lehunytam a szemem. Mariann. Az egyik nagybetűs Ellenség, ha egyáltalán ellenfélnek tekinteném. Rosszabb, mint Rágógumi vagy Térfigyelő Timi.

Eszter lassan rácsúsztatta a kezét a vállamra. Ugyan! Még ő se gondolhatta komolyan, hogy ennek itt vége lesz. Pillanatok alatt elborult az agyam, és felpattantam a padról.

– Orsi, ne…

Még egy utolsót szívtam a mentolos cigiből, aztán megindultam.

Mariann felvont szemöldökkel, keresztbe font karokkal várt rám. A halraja megállt hullámzani körülötte, és vigyázva figyelték, hogyan rontok nekik, de én most csak egyetlen cicuskának a szemébe fúrtam a tekintetem.

– Na, és most mi lesz? – kérdezte fölényesen Mariann. – Kiütsz?

Megálltam előtte, és belenyomtam a csikket a vállába. A kék kardigánjába.

***

Az igazgatói iroda mit sem változott. Orrfacsaró irodaszer-szag nyomta el a faápoló illatát, amivel az egyik takarítónő valószínűleg minden reggel áttörli Lakatos asztalát. Három, hatalmas ablak eresztette be a reggeli napfényt, ami felmelegítette a bőrömet. Benyitott a titkárnő, nyomkodott valamit a fénymásolón, de elkaptam egy undorodó pillantását.

Lakatos nem volt sehol, úgyhogy igyekeztem minél hangosabban hallgatni a Viharom Tavaszomat, és lehunytam a szemem.

Milyen kényelmes ez a szék, tökre jól bele lehet feküdni. Új szék. Tavaly még azok a csigolyaropogtató, fekete fémszékei voltak, de gondolom, valaki beszólt neki, hogy az ember nem tud odafigyelni arra, amit mond, ha olyan rohadtul kényelmetlen ülőalkalmatosságon kell ficánkolni, ami még a fenekedet is feltöri.

A gitárszóló kellős közepén kopogtattak a vállamon. Én fel nem nyitom a szememet, az tuti; legalább azt a rohadt szólót hadd hallgassam végig!

Fél perc múlva kivettem a fülest, és néztem, ahogy Lakatos leül velem szemben, a gyönyörűre polírozott asztala mögé. Feltette az olvasószemüvegét, és elkezdett nézegetni valami nyomtatványt. Szürkésbarna haja a homlokába lógott, amitől úgy nézett ki, mint egy jólfésült, nyugdíjas medve. Elvigyorodtam, ahogy elképzeltem, amint pisztrángra vadászik egy erdei folyóban.

– Hallgatlak, Orsi.

Nem feleltem, inkább átrendeztem az ezüstgyűrűimet.

– Az a helyzet, hogy szeptember második hetét tapossuk, és te már megint itt vagy – hümmögött. – Felhívott telefonon az érintett lány apja, és nem kis erőfeszítésembe került, hogy lebeszéljem egy személyes találkáról. Ugyanis szeretett volna veled elbeszélgetni. Tisztáztam, hogy én mindent el fogok neked mondani helyette is, nem kell ezért eljönnie a munkahelyéről. Mariannt sírva vitte haza az anyukája, ezt te is láthattad – összekulcsolta az ujjait, és gyanítottam, hogy végre rám néz. Én nem néztem rá. – Tehát: mit mondjak el neked, amit eddig még nem mondtam el az elmúlt évek során?

Megvontam a vállam.

– Mi okod volt arra, amit tettél?

– Beszólt a barátnőmnek.

– Értem – bólintott. – Köszönöm, hogy válaszoltál, Orsi.

– Mehetek?

– Nem.

Még jobban belesüppedtem a székbe: ha ez hosszú lesz, akkor inkább bealszok, úgy gyorsabban megy a dolog. Legalább lemaradok a matekról is.

Lakatos mélyet sóhajtott, és levette a szemüvegét. – Nézd… sokszor elmondtam már, de szeretném, ha még egyszer végiggondolnád, hogy ezzel a viselkedéssel egyáltalán nem teszel jót édesanyádnak.

Na, az érdekel a legkevésbé, hogy vele mi van, kedves igazgató úr!

– Nem tehetem meg veled, illetve veletek, hogy kicsaplak, Orsi. Édesanyádnak szüksége van rád, ahogy arra is, hogy megkíméld az efféle incidensektől. Nem garantálom, hogy Mariann édesapja ma munka után nem fog így is bekopogtatni az ajtótokon, hogy legalább anyukáddal elbeszélgessen. Kérlek szépen, Orsi… annyiszor megbeszéltük már, hogy ez a lázadó magatartás nem vezet sehová. Ha megnyílnál, ha beengednél másokat is…

Bla-bla-bla, és kezdődött a szentbeszéd. Mikor fogja már fel, hogy minél többször mondja el, annál inkább csak az ellenkezőjét fogom csinálni? Komolyan, többet vártam ettől a pasitól. Elkezdett magyarázni az elfojtott érzelmekről, mint egy dilidoki, én meg azon kaptam magam, hogy ökölbe szorul mindkét kezem. Egyre jobban felhúzott. Fogalma sincs semmiről…

– Megértetted, amit mondtam? Megegyeztünk?

Bólintottam, habár sejtésem sem volt, miben egyeztünk meg. Hadd menjek már innen, mindjárt megfulladok az irodaszerszagtól!

– Menj, pont visszaérsz a harmadik órádra.

Ó, basszus. Angol. Rosszabb, mint a matek.

Felkaptam a táskámat, és kisiettem az irodájából. Pont becsengettek, ezért el kellett nyomnom egy káromkodást: se Eszter, se szünet. Nagyon jó. Lakatos, te drága, imába foglalom a nevedet!

Visszadugtam a fülest, újraindítottam a Leandert, hogy legalább egyszer normálisan végighallgathassam azt a szerencsétlen dalt. Lerobogtam egy emeletnyi lépcsőn, és pont akkor értem a nyelvi teremhez, amikor a tanár is, csak ő épp a másik irányból jött. Intett, és közölte angolul, hogy fáradjak csak be. Egyszer letörlöm a képéről azt a hippis mosolyt, az tuti.

Levágtam magam a tanártól legmesszebb lévő helyre, amit két héttel azelőtt lefoglaltam, és lehalkítottam a zenét, hogy ne hallatszódjon át a fülesen, mit hallgatok, meg hát, hogy egyáltalán hallgatok valamit. Kivettem az egyik fülemből, hogy ne legyen feltűnő, és néztem, ahogy Mr. Tökéletes a csoportra mosolyog és megkérdezi, milyen napunk van ma.

Ez a fazon az idegeimre ment. Egyetlenegy dolgot bírtam benne, az akcentusát, és itt ki is merült a lista a pozitív tulajdonságairól. Ugyanis tenyérbe mászó, vigyori, életvidám csávó volt, aki megkövetelte, hogy mi hippis bódulatban ússzunk minden egyes óráján. A lányok fele bele volt esve. A fiúk számára a tesin kívül ez volt az egyetlen óra, amikor lazíthattak, és láss csodát, Paul Westwood tanár úr elérte, hogy még ők is figyeljenek rá és készségesen válaszoljanak minden kérdésére.

Sosem fogom elfelejteni a két héttel ezelőtti első óránkat. Brutálisan felidegelt a csávó. Bejött az igazgatóhelyettes, és közölte velünk, hogy milyen hatalmas szerencsében részesült az iskola, mivel a haladó angol csoportok kapnak egy új tanárt, bizonyos Paul R. Westwoodot, aki egyenesen New Yorkból repült ide hozzánk. Aztán kiment, egyedül hagyott minket Paullal, aki ráült a tanári asztalra, és csak nézett ránk. A lányok elkezdtek nevetgélni, a fiúk a tollaikkal csattogtak, én még a zenét is kivettem a fülemből, hogy kiderítsem, mi a fene lesz ebből. Paul meg csak karba fonta a kezét, és mosolygott. Egyre nagyobb lett a csend, már a tollak is elhallgattak, a lányok meg elkezdtek bárgyún nézni egymásra, keresték, hogy hol a hiba, kinek látszik ki a melltartópántja, ha esetleg a tanár arra várna, hogy minden a helyén legyen és elkezdhesse végre az órát. Aztán egy örökkévalóságnak tűnő idő után a tag ránézett a karórájára, és összecsapta a tenyerét. Megszólalt angolul azzal a menő New York-i akcentusával:

– Egy perc. Letelt. Egy tanulmány szerint egy teljes perc csend kell ahhoz, hogy egy emberekkel teli teremben kényelmetlen légkör uralkodjon el. Ti is ezért folyamodtatok különböző pótcselekvésekhez. Te a tolladdal babráltál, te a füzetedet nyitottad ki, te ide-oda dülöngéltél, te meg a hajaddal foglalkoztál. Mitől lettetek nyugtalanok? Mi hiányzott? – tárta szét a karját. – A beszéd. A kommunikáció. Ez a legfontosabb, ami ember és ember közti kapcsolatot jellemezhet: a jól működő kommunikáció, a beszéd és a testnyelv helyes használata. A következő két évben szeretném nektek megmutatni, hogyan kommunikálhattok a lehető legsikeresebben. Benne vagytok?

Ó, hogy mennyire utáltam már akkor. Ezzel a bejelentésével egyértelművé vált, hogy beszédközpontú órákat fog tartani, ami nekem majdnem annyira hiányzott, mint mókusnak az erdőtűz.

Már az első órán közölte velünk, hogy az év során mindegyikünknek kell tartania egy húszperces előadást, teljesen szabadon választott témából. Azt hittem, rosszul hallok. És a legjobb: tegnap volt a határidő, hogy beadjunk egy százszavas összefoglalót arról, hogy miről fogunk beszélni. Tegnap kaptam tőle egy aranyos figyelmeztetést, hogy legyek kedves mára hozni a témámat. Hát, persze.

Az semmi, de arra nem számítottam, hogy van, aki rögtön jelentkezik, hogy előadjon. Paul majd’ kiugrott a bőréből örömében, hogy van önként jelentkező, és jól nevelt tanár módjára kivételesen nem az asztalra ült rá, hanem leült mögé.

A nyelvi terem másik sarkában felállt egy fiú. Ó, az új srác, hát persze. Két hete hozott a gólya egy új fiút az osztályba, de én, esküszöm, még a nevét se tudom. Egyvalami maradt meg vele kapcsolatban: hogy férfihoz abszolút nem méltó módon iszonyat stréber. Komolyan, magyarból olyat felelt hétfőn, hogy mindenki csak nézett, a tanárnővel együtt. Most meg itt van, és Pault teszi boldoggá az előadásával. Olyan magabiztosan sétált ki a tábla elé, hogy már előre tudtam, milyen jót fogok aludni. Fekete farmer volt rajta, meg fehér, bő, kapucnis pulcsi, ráadásul New York-i emblémával az elején. Ha ezzel is Paulnak akar nyalizni, akkor máris elkönyvelheti a csillagos ötösét.

A fiú végigtúrt rövid, szőkésbarna haján, ránk emelte izgatott tekintetét, aztán angolul bejelentette, hogy a magyar hip-hop és elektronikus zenei előadókról fog beszélni. Paul úgy dörzsölte össze a tenyerét, mintha a karácsonyi ajándékbontogatás előtt lennénk két perccel, én meg jobbnak láttam, ha visszadugom a másik fülest is és lehunyom a szemem.

Arra ébredtem, hogy Paul előttem áll és a padon kopog. Kivettem a fülest, és kíváncsian néztem körül: ketten voltunk a teremben. Hát, ez tök jó.

– Kérhetem a témádat? – kérdezte mosolyogva.

Ezt a pasit még meg kell tanítani egy s másra. Felálltam, a vállamra vetettem a táskámat, de Paul gyorsabb volt, és becsukta az ajtót. Felvontam a szemöldökömet. Ez normális?

– Emlékszel valamire abból, amit Olivér adott elő nekünk?

Csak azért lágyult meg a szívem, és nyitottam válaszra a számat, mert vicces volt, hogy angolosan ejtette ki ezt a nevet.

– Ki az az Olivér? – kérdeztem vissza angolul.

– A csoporttársad! – nyílt tágra a szeme. – Aki ma előadott.

– Nem emlékszem semmire, mivel rohadtul nem érdekelt.

Tájékozott voltam az angol káromkodások terén, erre aztán nem lehetett panasza. Az egyetlen, amiben jó vagyok, az ez a nyelv, és ezt is a töménytelen mennyiségű metálzenének köszönhetem, amin évek óta úgy élek, mint más a fehérjén meg a szénhidráton.

– Orsi, ugye? Jól ejtem?

– Nem.

– Nem így hívnak?

– Nem ejti jól. Mehetek a szünetemre?

– Szeretném elkérni a témakidolgozásodat.

– Nem tud olyat elkérni, ami nem létezik.

– Rendben, választhatsz: vagy elmondod, miről fogsz előadást tartani, vagy hétfőn azonnal meg is kell tartanod az előadást. Ha most elmondod, mi lesz a témád, bármikor előadhatsz, felőlem júniusban is. De ha rosszul választasz és hétfőre nem készülsz fel, kénytelen leszek egy egyessel indítani a kapcsolatunkat.

– Maga idegesítő, tud róla? – fontam össze a karjaimat.

– Te is idegesítő vagy, legalábbis egyvalakit biztosan felidegesítettél ma: Olivért. Elég feltűnően nem figyeltél az előadása alatt.

– Teszek, rá, hogy…

– A témádat!

– Jó, rendben! – kiáltottam rá. – Miért gyűlölöm az iskolát. Tessék! Most boldog?

Óriási vigyort eresztett. – El sem tudod képzelni, mennyire.

Kinyitotta az ajtót, és mutatta, hogy fáradjak ki. Kirohantam a nyelvi teremből, és a lépcsőn lefelé menet kétszer is belevertem a falba ököllel. Hogy ez mekkora egy állat! Jézusom, de gyűlölöm! És két évet kell lehúznom vele? Ez most komoly?!

Fölmordultam, mikor meghallottam a csengőt. Szükségem volt egy cigire, miért nem hagyja senki, hogy elszívjak egy szállal? Ráadásul osztályfőnöki jön… ha arra nem érkezem időben, annak beláthatatlan következményei lesznek. Szerettem volna eltolni az idei első osztályfőnöki figyelmeztetésemet addig, amíg csak lehet, ezért gyorsan végigszaladtam a folyosón, hogy berohanhassak a 11. b-be. Károlyi még sehol. A bal hátsó padban Eszter úgy integetett, mint egy őrült, erre gyorsan levágtam magam mellé.

– Te meg hol voltál? Az igazgatóiban mi volt?

– Ne tudd meg…

Csapódott az ajtó, és belépett Károlyi Emese, az osztályfőnökök gyöngye. Mármint a többiek szerették, csak mi rühelltük Eszterrel.

Végigleveleztük az órát. Teleírtam neki egy teljes füzetlapot azzal, ami Mariann kardigánja óta történt, miközben az osztály éppen arról szavazott, milyen témájú legyen a gólyabál, amit mi csinálunk a hetedikeseknek, és amin kötelező a részvétel; mindenkinek ki kell vennie a részét a munkából. Amikor ezt mondta, a hátsó padok felé pillantott, mire megvontam a vállam. Épp visszanéztem volna a füzetlapra, hogy elolvassam Eszter válaszát, amikor elkaptam az új srác pillantását. Jaj, bocsánat, Olivér, igen, így hívják. Tőlem srégen ült, a jobbos padoszlop középső részén, és összeráncolt szemöldökkel méregetett. Lehet, hogy csak beképzeltem, de mintha egy csöppet aggódó tekintettel nézett volna rám. Felvontam a szemöldököm, olyan „mi van?” stílusban, mire újra előrefordult.

Nem tudom, ki találta ki az órarendünket, de lenne hozzá egy-két keresetlen szavam. Az ember örül neki, hogy pénteken csak négy órája van, de ez azzal jár, hogy hétfőn meg kedden nyolc, azaz nyolc órám van a faktokkal együtt. Suli után a menzán ezen agonizáltam Eszternek, egészen addig, amíg röhögve rám nem kiáltott, hogy hagyjam már a jövő hetet, és örüljek a hétvégének. Rögtön meghozta a jókedvemet, amikor a menza bejáratánál megláttam Rágógumit, aki valami oknál fogva eléggé savanyú képet vágott.

Örültem én a hétvégének: haza se mentünk. Azonnal felszálltunk a helyi buszra, és a központi mozi felé vettük az irányt.

Együtt nőttem fel Eszterrel. Ugyanabban az utcában laktunk, szóval mindent együtt csináltunk. A minden alatt pedig azt értem, hogy mindent. Egymás mellett ülve jártuk ki az általános sulit, ugyanolyan zenét hallgattunk, még pasizni is egyszerre kezdtünk el; ugyanazon a négy évvel ezelőtti nyári estén csattant el mindkettőnknek az első csók… Rohadtul izgalmas volt az az első smárolás Danival. De ha Dani haverjára gondolok, aki Eszter lovagja volt azon az estén, önkéntelenül is ökölbe szorul a kezem.

Nem sokkal azután, hogy tizenkét évesen megvolt ez a kalandunk, Eszter elég nagy változásnak indult: egyre többet evett, egész egyszerűen azért, mert szeretett enni. Ez engem persze egyáltalán nem zavart, de az első plusz öt kiló után megérkeztek a kínos megjegyzések és pillantások a hatosztályos gimi folyosójáról, amit akkoriban együtt kezdtünk el. És ekkor szépen lassan elindult az én drága barátnőm önbizalmának tudatos pusztítása. Az anyja nem engedte fogyókúrázni, mondván, hogy fejlődő szervezet, mit akar ő a 90 napos diétával? Inkább kezdjen el sportolni. Ja, aha, persze. Mondjuk, szálljon be a suli röplabdacsapatába, ahol olyan ősbarbárokkal találja szembe magát, mint Mariann? Az Ellenség mindent megtett azért, hogy Eszter lelkivilága minél mélyebbre süllyedjen: négy éve ő a céltáblája. Pontosan ez volt az oka annak, hogy Mariann nézett a legnagyobbat, amikor Eszterrel beléptünk a suli kovácsoltvas kapuján két héttel ezelőtt, a tanév kezdetén.

Minden három hónapja, a júniusi tanévzáró után kezdődött: amikor Eszter meglátott egy ismerős arcot a suli parkolójában. Az első csókos lovagja, Dani haverja volt az. Gondolkodás nélkül odaszaladt hozzá, de a gyerek nem ismerte fel. „Ugyan már, az egy kis aranyos, vékonyka lány volt. Ne hülyülj, azt se tudom, ki vagy.” És a legjobb? Ezek után megjött az, akire a srác a parkolóban várt: Mariann. Éppen Dani haverja volt az aktuális pasija. Mit csinált az a dögkeselyű? Minél hangosabb vihogással elmagyarázta a csávónak, hogy ez tényleg Zombori Eszter, csak valószínűleg azért nem ismeri fel, mert egy vágásra érett disznó lett belőle. Csupán a fél iskola hallotta. Mariann szerencséje? Hogy nem voltam ott, épp az osztályfőnökünk litániáját kellett hallgatnom, anyám jelenlétében.

Szóval Dani haverja és Mariann akkori előadása volt az utolsó csepp a pohárban. Eszter egy árva könnyet sem ejtett a történtek miatt; de még két hét sem telt el a nyári szünetből, amikor már láthatóan veszített a súlyából. Végignéztem a nyáron, ahogy egy szisztematikus, egészséges étrendet betartva, otthoni tornával három hónap alatt több mint tizenöt kilótól szabadult meg. Újjászületett. És ez nem igazán tetszett Mariannak. Most már azért szemétkedett vele, mert állítólag átesett a ló túlsó oldalára. Tény, hogy Eszter egy almánál többet nem evett egész délelőtt, de én ezt a kitartása biztos jeleként vettem. Iszonyatosan büszke voltam rá. Ezért hagytam, hogy kicsit bűnözzön: a napi három szál cigi nem árt. Hosszú évekkel ezelőtt eldöntöttem, bárhogy nézzen ki, én mellette állok. Ha ő nincs, én már valószínűleg nem szívnám ennek a világnak a szmogját…

– Nálatok alhatok? – kérdeztem tőle este a buszon. Egész délután a belvárosban tekeregtünk, most pedig épp hazafelé zötykölődtünk. – Zsolt biztos megint átjön, és én nem akarom hallani se a bájolgását, se a bunkóságait.

– Hááát, két napja nálunk alszol, szerintem most már menj haza – húzta a száját Eszter. – Anyád biztos szívesen látna.

– Kit érdekel, hogy…

– Orsolya! Kérlek, az én kedvemért! – nézett rám a nagy, barna szemével.

Magam alá húztam a térdemet. – És mit csináljak, ha este nekiállnak párzani?

Erre Eszter röhögőgörcsöt kapott, pedig mindig ezt a szót használom a szexre: sose tudta megunni, én meg direkt csináltam, csak hogy halljam, ahogy nevet. A nevetése mindig felvidított.

– Van fülesed meg zenéd, nem? – vigyorogta. – Vagy felhívsz.

Savanyú képpel bár, de bólintottam. A busz lassan megállt a kertvárosi liget mellett, mi meg leszálltunk, és tíz perc séta után bekanyarodtunk az utcánkba. Fölmordultam, amikor megláttam anyám pasijának kocsiját a házunk előtt, de Eszter megvonta a vállát, és próbált lebeszélni róla, hogy túlságosan belelovalljam magam a Zsolt iránt érzett utálatomba. Megöleltem, és biztosítottam róla, hogy holnap összefutunk.