Agnès Gabriel

KÖSZÖNÖM, MONSIEUR
DIOR

Kossuth Kiadó

Tartalom

Előszó

első rész  Elindulás

1. fejezet

2. fejezet

3. fejezet

4. fejezet

5. fejezet

6. fejezet

7. fejezet

8. fejezet

9. fejezet

10. fejezet

11. fejezet

12. fejezet

13. fejezet

14. fejezet

15. fejezet

16. fejezet

17. fejezet

18. fejezet

19. fejezet

második rész  Merészség

20. fejezet

21. fejezet

22. fejezet

23. fejezet

24. fejezet

25. fejezet

26. fejezet

27. fejezet

28. fejezet

29. fejezet

30. fejezet

31. fejezet

32. fejezet

33. fejezet

34. fejezet

35. fejezet

36. fejezet

37. fejezet

38. fejezet

39. fejezet

harmadik rész  Beteljesülés

40. fejezet

41. fejezet

42. fejezet

43. fejezet

44. fejezet

45. fejezet

46. fejezet

47. fejezet

48. fejezet

49. fejezet

50. fejezet

51. fejezet

52. fejezet

53. fejezet

54. fejezet

55. fejezet

56. fejezet

57. fejezet

Epilógus

Utószó

Ajánlott olvasmányok

Impresszum

Agnès Gabriel német író és újságíró. Különböző művészneveken történelmi és romantikus regényeket ír, könyveit több nyelvre lefordították. Családjával a Lüneburger Heide tájegységben él.

A fiatal Célestine egy vidéki feleség határok közé szorított élete elől Párizsba menekül. Ott találkozik a divattervező Christian Diorral, aki kevéssel az első saját kollekció bemutatója előtt éppen mély alkotói válságban van. Célestine, akinek természetes nőies kisugárzása inspirálóan hat Diorra, a személyi titkárnője és múzsája lesz. Dior dekoratív New Look stílusa nem sokkal később találkozik a kor igényével: a világháborút követő nélkülözések után a nők újfajta szépségre és éppen arra az eleganciára vágytak, amellyel Dior a nőiességet, a női idomokat hangsúlyozta. Miközben a ruhái világszerte sikert aratnak, Célestine teljesen feloldódik a divattervező számára végzett munkában. A szerelemről egy súlyos csalódás után lemond – nem sejtve, hogy Diornak más tervei vannak vele…

A nőknek, akik bátorítottak.

Egy igazi hölgy nem csupán viseli a ruhákat,
hanem lehetővé teszi a ruhák számára,
hogy öltöztessék.

Yves Saint Laurent

(1936–2008)

Előszó

A város felett mélykék volt a nyári égbolt. Célestine megkérte a taxisofőrt, hogy tegyenek kitérőt. A Saint-Lazare pályaudvarról délnek tartottak, a Szajna-part felé. Amikor meg kellett állniuk egy kereszteződésnél, Célestine letekerte az ablakot. Hirtelen a város zajai jutottak el a füléig. Egy hibás kipufogó zörgése, autók motorjainak a bőgése, egy dobogón álló közlekedési rendőr sípjának trillázása, egy buszvezető erőteljes dudálása, a sarki újságárus fiú kiabálása – olyan hangok, amelyek az ő fülében muzsikának hangzottak, és hiányoztak. Hogy mennyire, azt csak most értette meg.

Miután továbbindult vele a taxi, a járdán meglátott egy elegáns ruhát viselő hölgyet, aki felkapaszkodott egy létrára, és kecses mozdulattal megfogta a kalapja karimáját. Körülötte közel egy tucat férfi nyüzsgött kamerákkal és reflektorokkal – semmi kétség, Célestine visszatért a divat fővárosába. A bisztrók előtt, a mélyre leeresztett ponyvatetők alatt kerek márványasztaloknál ültek az emberek, s miközben beszélgettek, kávét vagy egy pohár bort iszogattak. Kapcsolatok szövődtek itt, bizalmas dolgok derültek ki, vagy éppen üzletek köttettek.

A taxi áthaladt a Haussmann sugárúton, Párizs egyik legelegánsabb bevásárlóutcáján, ahol egy nappali ruha egy tanár éves keresetébe, egy hímzett zsebkendő pedig egy varrónő havi fizetésébe került. A művészien elrendezett kirakatok előtt járókelők sétáltak el, mások teli bevásárlótáskákkal léptek ki a divat és a szépség szentélyeiből. Az emberek könnyedén, egy ritmusra mozogtak, mintha a bensőjük vidám melódiáját követnék.

A taxi még elhaladt a Madeleine téri templom előtt, amelynek homlokzata ókori templomokra emlékeztet, aztán a Royale utcába ért. Célestine tekintete egy világos színű épületre esett, és elmosolyodott, mert eszébe jutott az első alkalom, amikor ebben a városban járt, és még halvány sejtelme sem volt arról, hogy mit tartogat számára a sors.

A Concorde térnél a taxis jobbra fordult a Cours-la-Reine-re. A magas hársfák alatt szerelmespárok andalogtak kéz a kézben a folyóparti sétányon. Idős hölgyek sétáltatták a kutyáikat, egyik kezükben a pórázzal, a másikban nyitott ernyővel a tűző nap ellen. Gyűrött szövetkalapot viselő férfiak tartották a horgászbotjaikat a lassan hömpölygő Szajna vize fölé. A távolban az Eiffel-torony acélváza tört a magasba, a látványa, mint mindig, megdobogtatta Célestine szívét.

A Trocadéro-kertek mögött a taxis elhagyta a Szajna-partot, és az Henri Martin sugárút felé tartott. Célestine hirtelen ötlettől vezérelve szólt a sofőrnek, hogy álljon meg, aztán pénzt nyomott a kezébe, és felvette az ülésről a bőröndjét. Az út utolsó részét gyalog akarta megtenni. Egyedül. A saját tempójában.

Lassan lépdelt a hatalmas gesztenyefák alatt. Az emeletes házaknak, amelyek előtt elhaladt, finoman ívelt erkélyeik voltak, kecses balkonrácsaikra kúszórózsák kapaszkodtak fel. Egy ablakpárkányon macska feküdt, és lustán hunyorgott a napsütésben.

A Jules Sandeau sugárútra érve Célestine meggyorsította a lépteit. Amilyen gyorsan csak tudott, végigsietett az utcán, és közben sem a bőröndje súlyát nem érezte, sem a járda egyenetlenségeit a talpa alatt. Végül kifulladva megállt a hetes számú ház előtt, és előkereste a kulcsát.

Amint kinyitotta a kaput, máris bergamott, jázmin és szantálfa ismerős illata lengte körül. Lehunyta a szemét, nagyot szippantott a levegőből, és tudta, hogy hazaérkezett.

ELSŐ RÉSZ

Elindulás

1. fejezet

Célestine beleharapott az omlós mandulás süteménybe, amelyet a nagynénje csomagolt a hosszú vonatútra. Madeleine Dufour nehezen engedte el egyetlen unokahúgát, a történtek után azonban megértette Célestine döntését. A férje, Gustav viszont az utolsó pillanatig le akarta beszélni unokahúgát a tervéről.

– Te normandiai vagy, Célestine, itt van a helyed, a tengerparton. Tisztességes lány nem költözik egyedül abba a Párizs nevű bűnös városba! A csatornában fogod végezni! – jósolta.

Célestine most mégis élete első nagy kalandja felé tartott. A gondolataiba merülve nézegetett ki a kupé ablakán, előtte késő őszi táj vonult el tágas mezőkkel és gyümölcsösökkel. A távolban elszórva tanyák terültek el. Az útnak már több mint a felét megtette, két óra múlva megérkezik.

Célestine a kabátzsebéből előhúzott egy levelet, és kisimította a szürkés papírt. Nem tudta, hányszor olvasta már az egykori iskolatársnője sorait. Utoljára két és fél éve látták egymást, mielőtt Marie a családjával több mint száz kilométere, Normandia délkeleti részére költözött.

Párizs, 1946. október 27.

Kedves Célestine!

Ó, de szívesen elmentem volna az esküvődre! Sajnos túl későn kaptam meg a meghívásodat ahhoz, hogy még megszervezhettem volna az utazást.

Az osztályunkban mindig Te voltál a legfeltűnőbb jelenség, a vörös hajaddal. Nem csoda, hogy elsőként mentél férjhez, ráadásul a huszonegyedik születésnapodon. Azt írod, a férjed, Albert egy almaültetvény örököse lesz. Nagyon boldog lehetsz!

Nagy hírem van: búcsút mondtam a szülőfalumnak, Aubignynak, és Párizsba költöztem. Ezért is nem ért el időben a leveled. Sok vitám volt a szüleimmel, amint azt nyilván sejted, mégis eljöttem. A kis manzárdomban most minden reggel izgatottan ébredek, és azt találgatom, milyen meglepetéseket hoz majd számomra ez a nap.

A párizsiak egyetlen lehetőséget sem hagynak ki arra, hogy élvezzék az életet. Szép időben napközben a bisztrók előtt ülnek a Champs-Élysées-n, és egy pohár bort iszogatnak. Esténként elözönlik a vendéglőket, kiállításokra és színházba járnak vagy bálokban táncolnak. Mintha pótolni akarnának mindent, amiben az istenverte háború éveken át meggátolta őket.

Okvetlenül meg kell látogatnod, Célestine! Alberted bizonyára nem ellenezné. Majd bejárjuk Párizst, rengeteg itt a felfedeznivaló. Először felvonóval felmegyünk az Eiffeltoronyba, és odafentről megnézzük a várost. Utána hajókirándulást teszünk a Szajnán, és kakaót iszunk valamelyik kávéházban. Biztos vagyok benne, hogy szeretni fogod Párizst.

Most indulnom kell. Pincérnőként dolgozom egy sörözőben, csak néhány percre innen, és hamarosan kezdődik a műszakom. Tegnap az egyik vendég, egy jóvágású fiatalember meghívott egy pohár sörre. Talán ma megint ott lesz…

Ölellek, és remélem, hogy már nagyon-nagyon hamar találkozunk!

Je t’embrasse.

Marie

Célestine nagy sóhajjal összehajtotta a levelet, és visszadugta a kabátzsebébe. Marie semmit sem sejt, de hogyan is tudhatott volna a legújabb fejleményekről, amikor ezeket a sorokat írta?

Célestine-ben fájdalmasan felidéződtek a képek, amelyek napok óta az álmába is elkísérték. Egy fiatal nőt látott, ahogy egy borús szeptemberi délelőttön a genêtsi anyakönyvi hivatal előtt az édesanyjára vár menyasszonyi ruhában, amelyet ő maga varrt egy régi függönyanyagból. Az édesanyja szoknyájának szegélye beleakadt a bejárati ajtó szálkájába, és még gyorsan meg akarta foltozni, mielőtt az anyakönyvi hivatalba indul. Amikor a fiatal nő hazarohant, hogy megsürgesse az édesanyját, az dermedt szemmel feküdt a hátán a hálószoba padlóján. A halott Laurianne Dufour volt, Célestine imádott édesanyja, a fiatal nő a menyasszonyi ruhában pedig ő maga.

Pityeregve zsebkendőt húzott elő a kabátja ujjából, kitörölte a könnyeket a szeme sarkából, és a gondolatait visszaterelte a jelenbe. Elvégre azért tart Párizsba, hogy maga mögött hagyja a múltat. A gyermek- és a fiatalkorát, az édesanyja váratlan halálát – és Albertet is, azt a férfit, akiben nagyot csalódott…

Egy kalauz vagonról vagonra járt, és bejelentette az utazás végét:

– A Montparnasse állomás következik. Végállomás, az utasok hagyják el a vonatot!

Célestine kissé szédült, amikor párizsi földön megtette az első lépéseket. A fülében visszhangzott a szomszédos sínekre érkező és az azokról induló szerelvények átható sípolása. A hatalmas, fekete mozdonyok kéményeiből gőzfelhők indultak a szürke felhős őszi égbolt felé. A peronon szinte áttekinthetetlen tömeg tartott sietve minden lehetséges irányba. Hol egy bőrönd ütődött neki Célestine térdhajlatának, hol egy könyököt érzett a bordái között.

Az a sok ember megijesztette és arra kényszerítette, hogy egy magas, öntöttvas oszlopnál keressen menedéket a peronon. Lábujjhegyre állt, és a nyakát nyújtogatta. Hogyan találja meg ebben a zűrzavarban a barátnőjét? Marie azt sürgönyözte neki, hogy kimegy elé a pályaudvarra. Célestine már negyedórája várt türelmetlenül, és kiverte az izzadság, de leküzdötte a nyugtalanságát. Lehet, hogy Marie-nak be kellett ugrania egy megbetegedett kolléganője helyett, és nem jöhetett el időben a sörözőből, ahol dolgozik.

Egyedül is eltalálok a címre, mondta magának Célestine bátorítón, és átvágott a pályaudvar csarnokán, amelynek az oromzata magasabb volt, mint azoké a templomoké, amelyekben ő eddig életében járt. Itt is sűrű tömeg vette körül. Mindenhonnan idegen szavakat hallott, és fekete, barna meg sárga bőrszínű embereket látott, mintha az egész világ itt gyűlt volna össze. Régimódi bricsesznadrágot és durva bőrbakancsot viselő rikkancsok a hónuk alatt újságkötegekkel a címsorokat harsogták. Egy árus a nyakba akasztható tálcájáról aranysárga briósokat kínált megvásárlásra. Egy bisztróból harmonikaszó és csábító kávéillat áradt ki, amely csakis valódi babkávétól származhatott. Az élelmiszerjegyek időszakában ez hiánycikk volt.

A rengeteg benyomástól bódultan Célestine megállt, és mélyeket lélegzett. A pályaudvar előtti téren, amelyet világos színű emeletes házak vettek körül, autók, motorok és kerékpárok haladtak sűrű egymásutánban. A vezetőik mind dudálással és csengetéssel próbáltak elsőbbséget szerezni maguknak. Célestine nem gondolta, hogy a főváros ilyen zajos és kaotikus lesz. Óvatosan a járdaszegélyhez lépett, és tétován megállt. Hogy keljen át az utcán ebben az óriási forgalomban sértetlenül?

Két srác vakmerőn lelépett az úttestre, egy autó csikorgó gumikkal lefékezett előttük, ők pedig a két- és négykerekű járművek között kanyarogva átértek a túloldalra. Nevetve visszaintegettek Célestine-nek, és kézjelekkel felszólították, hogy kövese a példájukat. Ő úgy állt ott, mintha földbe gyökerezett volna, és az egyik lábát sem merte az úttestre tenni. Már látta magát halálra gázolva az aszfalton feküdni, és sírás kerülgette. Miért hagyta el hanyatt-homlok a szülőföldjét, mindössze egy bőrönddel, amelybe alig pakolt be többet néhány ruhánál, fehérneműnél, a munkabizonyítványánál és a kedvenc írónője, Germaine Mercier három könyvénél? Egyszeriben hallani vélte a nagybátyja szavait, amelyekkel nyomatékosan figyelmeztette őt a nagyváros veszélyeire.

Hirtelen egy autó állt meg előtte. A vezető letekerte az ablakot, Célestine pedig egy középkorú férfi barátságos arcát látta meg, aki nikkelkeretes szemüveget és ellenzős kockás sapkát viselt.

– Taxit, mademoiselle?

Célestine megkönnyebbült bólintással válaszolt a megmentőjének, de nyomban kétségei is támadtak. Megbízhat egyáltalán ebben a vadidegen férfiban? Végül minden bátorságát összeszedve beszállt a taxiba, és megadta Marie címet a Montmartre kerületben.

Miközben a taxi haladt a sűrű forgalomba, Célestine hevesen kalapáló szívvel nézett ki a hátsó ülésről. Fákkal szegélyezett sugárutakat látott, amelyeken emberek sétáltak, és impozáns szállodákat leengedett napvédő ernyőkkel, a hotelek előtt libériás portások üdvözölték az érkező vagy távozó vendégeket. A tekintete tágas tereket járt be, amelyeken magas talapzatokon emlékművek álltak és szökőkutak csobogtak. A nők még mindig a háborús években katonai kabátokból készült, keskeny szabású ruhákat viseltek. Egyébként a csillogó városban csak kevés jelét lehetett felfedezni annak, hogy Párizs két éve még háború helyszíne volt.

Célestine borzongva emlékezett vissza arra, hogy negyvennégy augusztusában a családjával a lélegzetét visszafojtva ült a rádió mellett, és a tilalom ellenére a BBC francia nyelvű adását hallgatta. Hitler kiadta a parancsot, hogy Párizst tegyék a földdel egyenlővé. Ezért a városközpontban minden fontos hidat és nagy középületet aláaknáztak, amint ez utólag nyilvánossá vált. Sok francia még mindig csodának tartotta, hogy a főváros szinte sértetlen maradt, miután a németek megadták magukat.

Célestine orrát sült hagyma szaga csapta meg, amikor a belépett a Clichy térhez közel fekvő Capron utca négyes számú házába. A félhomályos lépcsőház kopott falait szürke foltok tarkították. Marie egy tetőtéri kis lakásról írt neki, ezért Célestine a kopott, nyikorgó falépcsőkön felment a negyedik emeletre. M. Tourenne, olvasta a sárgaréz névtáblán. Nagy kő esett le a szívéről. Letette a bőröndjét, és megnyomta a csengőt, odabentről azonban semmilyen hang nem szűrődött ki. Még egyszer becsengetett, aztán harmadszor is, és a bejárati ajtóra tapasztotta a fülét. Semmit sem hallott.

Hol a csudában lehet Marie? Nem jött ki a pályaudvarra, ahogy ígérte, és itthon sincs. Célestine mélyeket lélegzett. Az első éjszakáját egy idegen városban egyedül kell töltenie egy panzióban? A gondolatra, hogy az mennyibe kerülne, rosszullét környékezte. Aztán végre lépteket hallott a lépcső felől. Áthajolt a korláton, és meglátta, hogy egy molett nő tart felfelé sötétszürke kabátban, a nyakán piros gyapjúsállal.

– Célestine, te vagy az?

Ismeri ezt a hangot! Célestine megkönnyebbült sóhajjal Marie nyakába borult, és belélegezte a parfümje nehéz, édeskés illatát. Szorosan magához ölelte a barátnőjét, és visszatért a bátorsága.

– Isten hozott Párizsban, Célestine! Húha, te még vékonyabb lettél, amióta utoljára találkoztunk! Hogyhogy már itt vagy? Csak holnapra vártalak.

Célestine kibontakozott az ölelésből, és meglepetten ingatta a fejét.

– November tizenharmadikán, szerdán délután négykor érkezem. Ezt sürgönyöztem neked.

– Igazán? Akkor összekeverhettem valamit. – Marie kinyitotta az ajtót, és felkapcsolta a villanyt. – Elnézést, de még nem raktam rendet.

A parányi lakás egyetlen helyiségből állt. Balra Célestine egy bevetetlen ágyat és egy magas, barna ruhásszekrényt pillantott meg, amelynek ovális tükrös ajtaja volt. A kis tetőablak alatt két feketére lakkozott szék vett közre egy márvány bisztróasztalt. A jobb oldali falnál egy tűzhely állt, hasonló, mint náluk otthon Genêtsben, mellette egy mosogató és egy tálaló, amelynek ferdén lógtak az ajtajai. Marie lehajolt, hogy harisnyákat, fűzőket és kombinékat kapkodjon fel a földről.

– Vécét és mosdót fél emelettel lejjebb találsz. Addig én begyújtom a kályhát, és kerítek valami harapnivalót. Biztosan éhes vagy a hosszú utazás után.

Nem sokkal később a barátnők egy vekni kenyér és egy darab sajt társaságában frissen főzött gyógyteát ittak. Marie a homlokát ráncolva nézett Célestine-re, és rövid habozás után előhozakodott a kérdésével:

– Látom, feketét viselsz. Meghalt valaki a családodban?

Célestine szemébe azonnal könny szökött. Nem is tudta abbahagyni a sírást. A könnyek, amelyeket a nagybátyjára és a nagynénjére való tekintettel sokáig visszatartott, most teljes erővel előtörtek.

– A mamám… a születésnapomon, amelynek az esküvőm napjának is kellett volna lennie – felelte zokogva.

Marie leült mellé, a karjába zárta, és simogatni kezdte a fejét.

– Szegénykém, erről sejtelmem sem volt. Sírd csak ki magad! Átérzem a fájdalmadat.

Célestine a fejét Marie vállára hajtva addig zokogott keservesen, amíg végül elfogytak a könnyei.

– A férjed bizonyára támogat ebben a nehéz időszakban. Így van? – kérdezte Marie együttérzőn.

Célestine szomorúan sóhajtott.

– Albertről majd holnap mesélek. Most borzalmasan fáradt vagyok – mondta.

Nagyot ásított, és megkapaszkodott az asztal szélében, hogy ne essen le a székről. Marie felugrott, a ruhásszekrényből takarót és párnát vett elő, és felrázta bennük a tollat. Célestine, miközben a barátnője mellett feküdt a keskeny ágyban, minden tagját ólomnehéznek érezte. De Párizsban van, és nincs egyedül. Marie szívélyessége és megértése megnyugtatta és bizakodással töltötte el. Holnap elkezdődik az új élete.

2. fejezet

Célestine orrát frissen főzött borsmentatea csábító illata csapta meg. Fáradtan kilesett a takaró alól, és Marie-t látta meg teljesen felöltözve a tűzhelynél. Éppen leszűrte a teát, és kitöltötte két csészébe.

– Jó reggelt! Te már talpon vagy? Mennyi az idő?

Célestine álmosan felült, és megdörzsölte a szemét.

– Mindjárt tíz óra.

– Ilyen késő van? Fel kellett volna ébresztened.

– Én is csak néhány perce keltem fel. Ma délutános vagyok. Nincs is szebb, mint ébredés után egy kicsit még az ágyban lustálkodni. Ugye, szereted a borsmentateát? Kávéval sajnos nem szolgálhatok. A múlt héten a kávéra szóló élelmiszerjegyemet elcseréltem egy kis üveg parfümre. Egy pincérnő keresete nem enged fényűző életet.

– A tea nagyon jó lesz.

Célestine gyorsan kikelt az ágyból, megkereste a papucsát, és belebújt Marie kék pongyolájába, amelyet nagy, élénkvörös pipacsok díszítettek. Amilyen halkan csak tudott, a lépcsőházban leosont az illemhelyre, és bízott benne, hogy nem látja meg egy másik bérlő ebben az öltözékben és fésületlen hajjal. Egy keskeny ablakon át hideg levegő kúszott be a rozoga budiba. Az ürülékek szagától Célestine-nek felfordult a gyomra. Ma reggel be kellett érnie cicamosdással, már csak azért is, mert az ócska mosdókagyló feletti rozsdás csapból csak vékony sugárban folyt a víz.

Marie időközben pár szem mandulás kekszet tett egy tányérra, és a kályhát is begyújtotta, úgyhogy a kis tetőtéri lakásban kellemes meleg lett. Néhány korty tea után Célestine már elevenebbnek érezte magát.

Marie egy egész kekszet bekapott.

– Imádok mindent, ami édes. A vendégek borravaló helyett néha cigarettát adnak nekem, én pedig aztán csokoládéra vagy kekszre cserélem. A cigaretta nem érdekel. Tudod, mennyit kapsz ma egy dobozért a feketepiacon? – kérdezte, de a választ nem várta meg. – Fúrja az oldalamat a kíváncsiság. Mi van Alberttel?

Célestine közönyösen megrántotta a vállát.

– Kiadtam az útját.

Marie eltátotta a száját.

– Mit csináltál? De hát éppen csak most házasodtatok össze!

– Nem, az szerencsére nem történt meg. Egy órával az esküvőm előtt meghalt a mamám. Teljesen váratlanul, mert makkegészséges volt.

– Ez rettenetes! De mit jelent az, hogy szerencsére? A leveledben még áradoztál a vőlegényedről. Azt írtad, hogy jóképű, sötét haja és acélkék szeme van…