A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Michael McDowell:

THE BLACKWATER SAGA 1. The Flood

Copyright © 1983 by Michael McDowell

This edition published by arrangement

with The Otte Company through Piergiorgio Nicolazzini Literary Agency (PNLA).

Fordította

Wertheimer Gábor

Hungarian translation © Wertheimer Gábor, 2025

Európa Könyvkiadó, Budapest

Felelős kiadó Kuczogi Szilvia igazgató

Szerkesztő Rácz. I Péter

Kézirat-előkészítő Hajdú Lívia

Korrektor Zöldhegyi Sarolta

Tördelés EMU Stúdió

Művészeti vezető Tabák Miklós

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország forgalmazza

www.ekonyv.hu

Készítette Takács Gábor

ISBN 978 615 106 187 9

www.europakiado.hu

www.facebook.com/europakiado

www.alexandra.hu

www.moobius.hu

TARTALOM

A szerző megjegyzése

Prológus

Perdido hölgyei

Visszahúzódik a víz

A fekete tölgy

A torkolat

Az udvarlás

Oscar bosszúja

Genevieve

A nászajándék

Az út Atmore-ba

A Caskey-ékszerek

Elinor hírei

A túsz

El mamának

Minden édeset szívemből kiirtok,

Töltse be iszony. Szerelmet leölök

S nő eszmét mind, s míg elmémben rohadnak,

Bökjön férgük; nem látszva férfinak

Majd gyűlölség bő magvát hintem el,

Világnyi szellemnek atyja leszek,

Hullát nemzek a sírnak.

Thomas Lovell Beddoes:

Szerelem mérgezett nyila

(N. Kiss Zsuzsa fordítása)

A SZERZŐ MEGJEGYZÉSE

Az Alabama állambéli Perdido valóban létezik, és pontosan ott, ahová ebben a történetben tettem. Ám ebben a városban nincsenek és soha nem is voltak olyan épületek, amilyenek e történetben vannak, nem olyan a földrajza és a népessége. Ráadásul a Perdido és a Blackwater folyók sehol sem találkoznak. De mégis merem azt állítani, hogy a tájak, emberek, amelyeket és akiket leírok, nem teljességgel képzeletbeliek.

PROLÓGUS

1919 húsvétvasárnapjának hajnalán az Alabama állambéli Perdido felett a felhőtlen égbolt halvány, áttetsző rózsaszínben játszott, és nem tükröződött vissza a sötét vízen, amely az előző héten elöntötte az egész várost. A hevesen tűző, vöröses-narancssárga nap már felemelkedett a fenyőerdő fölé a túlsó oldalán annak, ami valamikor Baptist Bottom volt: Perdido alacsonyan fekvő része, ahol az emancipált feketék meghúzták magukat 1865-ben, és ahol a gyerekeik meg az unokáik még mindig meghúzták magukat. De mostanra csak egy sötéten kavargó hatalmas tócsa volt, a felszínén deszkák, faágak és felfúvódott állattetemek. Perdido belvárosából csak a városházát lehetett látni a jellegzetes „négyarcú” órájával, illetve az Osceola Hotel második szintjét. Csupán az emlékekben élt talán, hogy hol futott a Perdido és a Blackwater folyó alig egy héttel korábban. Perdido mind az ezerkétszáz lakója magasabban fekvő vidékre menekült. A város rohadt, pusztult a hosszan elnyúló, bűzös, még mindig fekete víz alatt, amely csak most kezdett visszahúzódni. Az oromzatok, tornyok és kémények, amelyek nem omlottak le, s amelyeket nem sodort el a víz, kiemelkedtek a csillogó feketeségből: a pusztítás kő-, tégla- és fa- mementói. De néma segélykérésük hiábavaló volt, és hordalékfa, meghatározhatatlan eredetű törmelék, megannyi ruha- és bútordarab csapódott nekik, majd akadt fenn rajtuk, s a felemelt ujjak körül bűzlő fészkek formálódtak.

A fekete víz lustán nekigördült a városháza és az Osceola Hotel téglafalának. Amúgy csöndes volt és mozdulatlan. Akik még sosem éltek át árvizet, azt képzelhetik, hogy halak úszkálnak ki és be az elmerült házak törött ablakain, de nem, nem úszkálnak. Először is az ablakok nem törnek be, mert bármilyen tisztességesen építettek is fel egy házat, a víz beszivárog a padlódeszkákon, és az ablaktalan kamrát éppen olyan mélyen árasztja el a víz, mint a tornácot. Továbbá a halak a folyómedrekben maradnak, mintha nem lenne fölöttük nyolc-tíz méter új szabadság. A kiöntött folyók vize mocskos, tele mocskos dolgokkal, és a harcsák meg a keszegek, bár nem kedvelik a szokatlan, különös sötétet, a régi sziklák, régi növények és az ismerős hídlábak körül úszkálnak – mi tagadás, kicsit zavarodottan.

Ha valaki pontosan a toronyóra alatt lévő kicsi, négyszögletes helyiségből kikukucskált a nyugatra néző keskeny, hosszúkás ablakon, talán láthatta, hogy a tükörsima, fekete és változatlanul orrfacsaró szagot árasztó vízen – amely mintha az éjszakából maradt volna meg – egy magányos evezős csónak közeledik, benne két férfi. De hát senki sem volt a toronyóra alatt húzódó helyiségben, és semmi sem zavarta meg a márványpadlót borító port, a tetőgerendára rakott madárfészkeket és a néhány, még mindig működő masina alig hallható zümmögését. Senki sem húzta fel az órákat, hiszen ki maradt volna Perdidóban, amikor ilyen magasra emelkedett a víz? A magányos csónak zavartalanul, méltóságteljes komolysággal haladt tovább. Lassan jött a malomtulajdonosok elegáns házai felől, amelyek a Perdido folyó sáros, zavaros vize alatt álltak, a város északnyugati részén. A csónakban, amelyet zöldre festettek – ki tudja, miért, Perdidóban az összes ilyen csónakot zöldre festették –, egy harminc körüli fekete férfi húzta az evezőket. Előtte, a csónak orrában, egy néhány évvel fiatalabb fehér férfi ült.

Egyikük sem mondott egy szót sem már jó ideje. Elképedve bámulták, ami a szemük elé tárult: Perdido, a város, ahol születtek és felnőttek, öt és fél méter szennyes víz alatt. Az első, jeruzsálemi húsvéton kívül vajon volt más húsvét is, amikor ilyen komoran virradt a hajnal, amikor ennyire kevéske remény ébredt azok szívében, akik a felkelő napot nézték?

– Bray – szólalt meg végül a fehér férfi –, evezz a városházához!

– De hát, Mr. Oscar – tiltakozott a másik –, nem tuggyuk, mik vannak azokba a szobákba.

A második emeleti ablakokig ért a víz.

– Látni akarom, mi van azokban a termekben, Bray. Gyerünk, evezz!

A fekete férfi vonakodva ugyan, de a városháza felé irányította a csónakot, és erős, határozott mozdulattal meghúzta az evezőket. Olyan közel kerültek az épülethez, hogy a csónak orra nekiütközött a második emeleti erkély korlátjának.

– Ugye, nem akar bemenni?! – kiáltott fel Bray, amikor Oscar Caskey kinyújtotta a kezét, és megragadta az egyik vastag korlátot.

Oscar megrázta a fejét. A korlátot nyálkás iszap borította. Megpróbálta a nadrágjába törölni a kezét, de csak annyit ért el, hogy valamicske odakerült a szagból.

– Menjünk közelebb az ablakhoz!

Bray az erkélytől jobbra lévő első ablakhoz kormányozta a csónakot.

A nap még nem ért el az épületnek ehhez az oldalához, és az iroda – az anyakönyvi hivatal irodája – félhomályba borult. A padló nagy részét sekély fekete tócsák borították. Székek, asztalok szétszóródva mindenfelé, néhány irattartó szekrény is felborult. De voltak olyanok is – mindent, ami bennük volt, átáztatott a víz –, amelyeknek az ajtaja kitárult a nyomástól. Hivatalos megyei és városi iratok úszkáltak a vízen, rothadó kötegekben. Az 1872-es választásokon való részvétel iránti elutasított kérelem hevert az ablakpárkányon, és Oscar még a rajta lévő nevet is el tudta olvasni.

– Mit tetszik látni, Mr. Oscar?

– Nem valami sokat. Pusztítást, azt látok. Meg azt is, hogy milyen nagy bajok lesznek, amikor majd visszahúzódik a víz.

– Az egész városnak lesz ám baja, amikó lemegy a víz. Ne nézzünk má be több ablakon, Mr. Oscar. Nem lehessen tudni, mit fogunk látni.

– Mégis, mit láthatnánk?

Oscar megfordult és ránézett a fekete férfira. Bray nyolcéves kora óta dolgozott a Caskey családnál. Oscar játszópajtásaként került oda, amikor még csak négyéves volt; aztán szép lassan afféle kifutófiú lett, majd végül a birtok főkertésze. Élettársa, nem hivatalos felesége, Ivey Sapp szakácsnőként dolgozott Caskey-éknél.

Bray Sugarwhite tovább evezett a Palafox Street közepén. Oscar Caskey jobbra, aztán balra nézett, és próbálta felidézni magában, hogy a borbélyüzletnek volt-e háromszögletű oromzata, a tetején faragott fagolyóval, vagy ez a dísz Berta Hamilton ruhaboltjához tartozott talán. Az Osceola Hotel jobb oldalon magasodott, ötven méterrel arrébb. A szálloda cégére valamikor pénteken eltűnt, és minden valószínűség szerint már egy rákászhajón lehetett, úgy tíz kilométerre a parttól a Mexikói-öbölben.

– Ugye, mán nem nézünk be több ablakon, Mr. Oscar? – kérdezte óvatosan Bray, miközben közeledtek a szállodához.

Oscar feszült figyelemmel nézte az épületet.

– Bray, azt hiszem, megmozdult valami az egyik ablakban.

– A nap miatt hiszi, Mr. Oscar – felelte gyorsan Bray. – A napfény azokon a koszos ablakokon, tuggya.

– Nem visszatükröződést láttam – állította Oscar Caskey. – Csináld, amit mondtam, és evezz oda ahhoz a sarokablakhoz!

– Én azt nem csinálhatom.

– Dehogyisnem, Bray, meg fogod csinálni – felelte Oscar Caskey, és még csak hátra sem fordult. – Úgyhogy ne fáraszd magad a beszéddel. Gyerünk oda, ahhoz a sarokablakhoz!

– Én biza nem nézek be több ablakon – mondta Bray nem is különösebben halkan. Majd miközben irányt váltott, és a szálló második emelete felé evezett, így folytatta jó hangosan: – Valszeg patkányok vannak bent. Amikó a víz emelkedni kezdett Baptist Bottomban, láttam, hogy a patkányok előbújtak a lyukakból, és ott futkosztak a kerítések tetején. A patkányok tudják, hun van száraz. Mút szerdán mindenki eljött Perdidóbó, úgyhogy ottan, abba a szállodába nincsen má senki, csak azok az agyas patkányok.

A csónak orra nekiütődött a téglából épült szálloda keleti homlokzatának. A nap vakító vörös fénnyel verődött vissza az üvegtáblákról. Oscar bekukucskált a hozzá legközelebb lévő ablakon.

A kicsi hotelszobában az összes bútor – az ágy, a komód, a ruhásszekrény, a mosdóállvány és kalapfogas – egymásra hányva állt középen, mintha az első emeletre lecsapott volna egy irtózatos vihar, amelynek ezek mind a centrumába kerültek. Iszapos nyálka borított mindent. A sártól megkeményedett és elfeketedett szőnyeg az ajtóhoz nyomódott. A félhomályban Oscar hiába meresztette a szemét, nem látta a sötét tapétán, milyen magasra érhetett a víz az árvíz tetőpontján.

A szőnyeg megremegett, és Oscar látta, hogy két méretes patkány iramodik meg a szoba közepén magasodó bútorhalom felé. Elfordította a fejét az ablaktól.

– Patkányok? – kérdezte Bray. – Lássa? Én megmondtam magának, Mr. Oscar, nincsen más ebbe a szállodába, csak patkány. Nem kő bámészkodni több ablakon.

Oscar Caskey nem válaszolt Braynek, de felállt, és megragadta a következő ablak fölötti, cafatokban lógó védőernyő keretét, hogy a szálloda sarka felé húzza a csónakot.

– Bray – mondta –, ez az az ablak, ahol láttam valami mozgást. Valami elment az ablak mögött, és nem patkány volt, az biztos, mert másfél méter magas patkány nincsen.

– A patkányok a mocskos vízből lakmároznak – jelentette ki Bray, de Oscar nem nagyon tudta, vajon mit akarhat ezzel mondani.

Oscar Caskey előrehajolt a csónakban, és mindkét kezével megfogta az ablak betonpárkányát. Benézett a koszos üvegen.

Úgy tűnt, a sarokszobát nem bántotta az árvíz. A rendben megvetett ágy ott állt, ahol kell, a hosszú, folyosó oldali fal mellett, alatta szépen kiterítve a szőnyeg. A ruhásszekrény, a komód és a mosdóállvány is a helyén volt. Semmi sem esett le a földre, semmi sem tört össze. De ahol a keleti ablakon betűző nap megvilágított egy nagy foltot a szőnyegen, Oscar nedvességet látott, ezért tehát arra jutott, hogy bizonyosan átszivárgott a víz a padlódeszkán.

Arra viszont képtelen volt rájönni, hogy maradhatott ilyen rend ebben a szobában, amikor a szomszédban minden darabokra tört, ide-oda hányódott és – mintegy utolsó megaláztatásként – fekete sártól sötétlett.

– Bray – szólalt meg –, magam sem tudom, mit gondoljak.

– Ne tessen semmit se gondolni – javasolta Bray. – És nem is nagyon tudom ám, mirő teccik beszélni, Mr. Oscar.

– Minden érintetlen ebben a szobában. Csak a padló nedves.

Oscar beszéd közben Bray felé fordult, aki megrázta a fejét, majd ismét kifejezte abbéli óhaját, hogy minél hamarabb menjenek el ettől a félig elöntött épülettől. Attól félt, Oscar körbe akarja csónakázni a szállodát, hogy benézzen minden ablakon.

Oscar visszafordult, hogy ellökje a csónakot a párkánytól. Bepillantott az ablakon, aztán fojtott, ijedt hangon felkiáltva hőkölt hátra.

A szobában, ahol öt másodperccel korábban egy teremtett lélek sem volt, meglátott egy nőt. Az ágy szélén ült, háttal az ablaknak.

Bray, akinek esze ágában sem volt magyarázatot kérni az úr nyilvánvaló riadalmára, nyomban evezni kezdett, hogy minél messzebb kerüljenek az épülettől.

– Bray, vissza! Evezz vissza! – kiabálta Oscar, amikor már megint volt hangja.

– Nem, Mr. Oscar. Én má nem.

– Bray, mondom, hogy…

Bray, ha nehezen szánta is rá magát, elkezdett visszafelé evezni. Oscar a betonpárkány felé nyúlt, amikor kitárult az ablak.

Bray megdermedt, az evezők nem mozdultak a vízben. A csónak nekiütődött a téglafalnak, a fekete férfi és a fehér férfi döbbenten ringatózott a vízen.

– Nagyon régóta várok – mondta a nyitott ablakban álló fiatal nő.

Magas volt, vékony, sápadt, egyenes tartású és csinos. Vastag szálú, sarat idézően vöröses haját lazán feltűzve viselte. Fekete szoknya és fehér blúz volt rajta, a nyakánál négyszögletes arany-borostyán bross.

– Kicsoda ön? – kérdezte Oscar álmélkodva.

– Elinor Dammert.

– Akarom mondani, miért van itt?

– A szállodában?

– Igen.

– Itt ragadtam az árvíz miatt. Nem tudtam elmenni.

– Mindenki elment a szállodábó – állapította meg Bray. – Vagy maguktó, vagy kihozták őket. Szerdán.

– Rólam megfeledkeztek – állította Elinor. – Aludtam. Elfelejtették, hogy itt vagyok. Nem hallottam, hogy szólongattak volna.

– Két órán keresztül kongatták a városi harangot – mondta Bray komoran.

– Jól van? – érdeklődött Oscar. – Mióta van itt?

– Ahogy a szolgája mondta, szerda óta. Négy napja. Javarészt aludtam. Nem nagyon lehet mást csinálni, amikor kiönt a víz. Van esetleg valami a csónakban?

– Mármint, amit megehetne? – kérdezte Oscar.

– Semmink sincsen – közölte Bray kurtán.

– Nincsen nálunk semmi – mondta Oscar. – Sajnálom, igazán hozhattunk volna valami harapnivalót.

– De hát miért? – kérdezte Elinor. – Nem számítottak rá, hogy találnak valakit a szállodában, nem igaz?

– Hát naná, hogy nem! – kiáltotta Bray olyan hangon, amely azt sejtette, hogy a meglepetést nem találja különösebben örömtelinek.

– Csönd! – pirított rá Oscar. Bosszantotta Bray gorombasága, és el is álmélkodott rajta. – Jól van? – ismételte meg a kérdést. – Mit csinált, amikor emelkedett a víz?

– Semmit – hangzott Elinor válasza. – Ültem az ágy szélén, és vártam, hogy valaki eljöjjön értem.

– Amikor először néztem be az ablakon, nem volt ott. Senki sem volt a szobában.

– Ott voltam – mondta Elinor. – Csak nem látott az ablaküvegen keresztül. Valószínűleg visszatükröződött. Ott ültem. Először nem hallottam magukat.

Csend állt be. Bray roppant bizalmatlanul méregette Elinor Dammertet. Oscar lehajtotta a fejét, és megpróbálta kitalálni, mit kellene tenni.

– Volna nekem hely a csónakban? – kérdezte Elinor kis idő elteltével.

– Hát persze! – kiáltotta Oscar. – Elvisszük önt. Biztosan már farkaséhes!

– Navigáld ide a csónakot! – utasította az ifjú hölgy Brayt. – Pontosan az ablak alá, én meg kimászom.

Bray engedelmeskedett. Oscar az egyik kezével megkapaszkodott a védőernyő keretében, a másikat Elinornak nyújtotta. A nő felhúzta a szoknyáját, majd méltóságteljesen kilépett a szálloda ablakán a csónakba. Nyugodtnak tűnt, semmi nem utalt arra, milyen rémületet élhetett át, amikor négy napon keresztül az egyetlen lakója volt egy majdnem teljesen víz alá került városnak. Elinor Dammert elhelyezkedett a csónakban Oscar Caskey és Bray Sugarwhite között.

– Miss Dammert, a nevem Oscar Caskey, ő pedig Bray. Bray nálunk dolgozik.

– Üdvözlöm, Bray. – Elinor mosolyogva fordult a fiatalember felé.

– Örvendek, kisasszony – mondta Bray, de a hangja, és ahogy a homlokát ráncolta, nem azt jelezte, hogy különösebben örvendett volna.

– Elvisszük szárazabb vidékre – tudatta az ifjú hölggyel Oscar.

– Van hely a csomagjaimnak? – kérdezte Elinor, miközben a fekete férfi az evezővel eltolta a csónakot az Osceola Hotel épületétől.

– Nincs – sajnálkozott Oscar. – Nagyon szűken vagyunk itt. De tudja, mit? Miután Bray kitesz minket, visszajön az ön csomagjaiért.

– Én nem tudok bemenni abba a szobába! – tiltakozott Bray.

– De, igenis, Bray, be fogsz menni! – közölte vele Oscar. – Tisztában vagy vele, mi mindenen ment keresztül Miss Dammert az elmúlt négy napban? Miközben te, én, anya és a testvérem a magasban voltunk, távol a víztől. És reggeliztünk, ebédeltünk meg még vacsoráztunk is, és csak azért panaszkodtunk, mert két pakli kártyát hoztunk, és nem négyet. Tisztában vagy vele, mi járhatott Miss Dammert fejében, miközben egyedül volt ebben a szállodában, és emelkedett a víz?

– Bray – szólalt meg Elinor Dammert. – Két kis táskám van, az ablak alá, a földre tettem mindkettőt. Csak be kell nyúlnod értük.