JOHANNA SEBAUER

NINCSHOF

ATHENAEUM

A fordítás alapjául szolgáló mű

Johanna Sebauer: Nincshof

© 2023 by DuMont Buchverlag; Original German title: “Nincshof”

© Johanna Sebauer, 2023

Hungarian translation © Adamik Lajos, 2026

© Athenaeum Kiadó, 2026

Minden jog fenntartva

Kiadta az Athenaeum Kiadó, az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja. 1086 Budapest, Dankó u. 4–8.

www.athenaeum.hu

www.facebook.com/athenaeumkiado

ISBN 978-963-543-632-3

Felelős kiadó: Dian Viktória

Felelős szerkesztő: Kertész Edina

Műszaki vezető: Dubecz Adrienn

Borító: Földi Andrea

Korrektor: Csémi Judit

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. forgalmazza

www.ekonyv.hu

Készítette: Takács Gábor

A fordító

a Deutscher Übersetzerfonds ösztöndíjában

részesült.

Die Arbeit des Übersetzers am vorliegenden Text wurde vom Deutschen Übersetzerfonds gefördert im Rahmen des Programms „NEUSTART KULTUR” aus Mitteln des Beauftragten der Bundesregierung für Kultur und Medien.

A könyv kiadását az osztrák Szövetségi Lakásügyi, Művészeti, Kulturális, Média- és Sportminisztérium támogatta.

Die Veröffentlichung des Buches wurde vom österreichischen Bundesministerium für Wohnen, Kunst, Kultur, Medien und Sport unterstützt.

BEVEZETŐÜL

Nincshof, a falu, ahol történetünk játszódik, első ránézésre olyan, mint minden falu: nincs benne semmi különös. Második ránézésre ugyanolyan egyedülálló, mint minden falu. Ott, ahol ma Ausztria keleti vége van, ahol csak nagyon tiszta napokon látszódnak a távolban az Alpok nyúlványai, amint még egyszer, utoljára fölágaskodnak; ahol más magaslat nem zavarja a tekintetet, ahol széles a láthatár és nagyok a vágyak, ott, a Fertő tótól, e sós, szürkésbarna pocsolyától nem messze, közvetlenül a Hanság-főcsatorna, a magyar határt jelző lusta patakocska mellett – ott bújik meg Nincshof a nádas sűrűjében. Néhány utca, néhány ház, szőlőskertek, uborkaföldek és körös-körül jó sok semmi.

Télen süvít a szél e sík földdarab arctalan szürkésfehérsége fölött, és olyan hideget hoz, amely állítólag már nem egy embert megvakított. Nyáron nehézzé és nyúlóssá válik a levegő, akár a csiriz. Egyedül a tücskök kórusai hatolnak át rajta énekükkel. Aki Nincshofba érkezik, az oda is készült. A véletlen – soha nem vetemedne rá – senkit nem terel ide. Még akkor sem, ha – mint ebben a történetben – olybá tűnik.

Hogy miért olyan ez a falu, mint bármelyik másik, az gyorsan elmondható. Van itt egy templom, egy kocsma sötét, súlyos fából készült csapszékkel, meg egy pékség, ahol ebédidőben az évek során teltsárgává színeződött csipkefüggönyökkel sötétítik el a kirakatokat. Az élők egyemeletes, fehér, vajsárga és égszínkék házakban laknak. A halottak egy elburjánzott temetőben, vén gesztenyefák alatt nyugszanak. Közöttük, mint minden faluban, ott lebeg néhány szent: néhány hősnő, néhány hős és néhány legenda.

Hogy a falu nem olyan, mint bármely másik, azt csak az látja, aki közelebb megy hozzá. Az ajtókhoz illeszti a fülét, és hallgatózik, kifüleli az itteni kiejtést, amely másképpen szól, mint a környező falvakban. Csak egész kicsit másképpen. Aki hosszan néz a nincshofiak, különösen a nincshofi nők arcába, jó hosszan, észreveszi, hogy ezek különleges arcok. Csak egész kicsit különlegesek. Nem úgy, hogy leleplező ujjal mutathatnál rájuk, mondván: „Nézzétek! Ezeknek hosszabb az orruk, tisztább a szemük, szélesebb a szájuk!” Ami az arcok mögött rejlik: az a különleges. Annak, aki még soha nem járt ott, nagyon nehezen leírható.

Hogy a falu nem olyan, mint bármelyik másik, azzal is összefügg – és itt kezdődne e legendák egyike, talán a legfontosabbik –, hogy egykor még sokkal kevésbé volt olyan, mint bármelyik másik falu. Hogy egykor pontosan milyen volt, és volt-e egyáltalán, azt ma már – minden jó legenda természete ilyen – szinte senki nem tudja biztosan. És ez – minden jó legenda természete ilyen – nem is lényeges. Sokkal lényegesebb, hogy aki akarja, vitathatja, és – talán ez a leglényegesebb – álmodozhat róla. Még akkor is, ha Nincshofból mára szinte teljesen eltűntek a vitatkozók és álmodozók.

Szinte.

E különös, Ausztria legtávolabbi csücskében megbúvó faluban kereken nyolcvan évvel ezelőtt – és ez nem legenda – egy forró nyári éjszakán, amikor villámok világították meg a fekete eget, és a zsalugátereket mennydörgés zörgette sarokvasaikon, egy disznóólban megszületett Erna Rohdiebl. Ez a szülés olyan kínkeserves volt, hogy a vajúdó nő, Erna Rohdiebl édesanyja, Euphelia egy-egy pillanatra, amikor a leghevesebb görcsök már-már kettétépték a testét, már érezte a fényességes túlvilági virágmezők dús szirmainak illatát. Másfél napon át háborgott a méhe, de a benne lévő kicsinyke élet nem moccant. Euphelia, a leendő anya csapzott hajjal, dúlt tekintettel bolyongott az udvaron, akár egy alvajáró, és kétségbeesetten üvöltött. A segítségére siető családtagok és szomszédok nem akadályozták ebben. Nincshofban annak idején nem sok szabály létezett, egyhez azonban mindenki vasszigorral ragaszkodott: az embernek csak két alak előtt kell alázatosan hallgatnia – a jó Isten és egy vajúdó nő előtt.

Tébolyító kínjában Euphelia számtalan kört tett az udvaron, míg végül megadta magát a kimerültségnek, és az istállóban lerogyott két hízó koca közé. Valamikor aztán, csodával határos módon, végre ott feküdt a szalmán a kis Erna Rohdiebl. Sárgásan maszatos volt és kékesen csillogó. Anyjának, Eupheliának utolsó erejével sikerült felülnie, a ragacsos újszülöttet vékony lábacskájánál fogva felemelnie, és gyengéden megpaskolnia a popsiját: egy hörgés, egy csuklás, egy felsírás, mielőtt Euphelia, a bátor harcosnő visszarogyott a szalmára, ahol már nem volt szalma, hanem csak virágok voltak, illatosak, színesek és puhák. Erna Rohdiebl nagyanyja, Martha volt az, aki magához vette a lucskos gyermeket, a sápadt anyának pedig gyengéden lecsukta a szemhéját.

Az újszülött nagyanyja karjában cseperedett kisgyermekké, kislánnyá, majd nővé. Az ő szigorú szeme előtt járta végig a nappalokat és tanult bele az életbe. Az ő rejtélyes, a vaksötét szobában halkan elmormolt meséi alatt siklott át az éjszakába, és tanult meg álmodni. Nagyanyja esti meséi fantasztikusabbak voltak, mint bármi más, amit a kis Erna Rohdiebl ismert. Sokáig azt hitte, azért, mert e történetek csak ritkán buggyantak ki nagyanyóból, e hallgatag asszonyból, és a mesék és a meséket követő álomdús éjszakák emiatt olyan különlegesek. Erna Rohdiebl életében csak későn – nevezetesen éppen azon a nyáron, amikor az alábbi történet megesett – ébredt rá, hogy ennek még más oka is van. Egészen addig a nyárig ugyanis Erna Rohdiebl nagyanyja, Martha volt Nincshof utolsó nagy álmodozója.

Az alábbi történet pedig egy nem is olyan régi június első napján kezdődik. A nyár azon a napon még nem kezdődött el hivatalosan, viszont már azon a napon eldőlt, hogy milyen lesz. A nincshofi nyarak többnyire úgy hasonlítottak egymásra, mint egyik nádszál a másikra. Egyformán forrók, harsányak és lomhák voltak. Az a nyár viszont, amelyik azon az első júniusi napon kezdődött, más lett. Felejthetetlen, mondaná valaki jobb híján. Valaki, aki egyenesen azt gondolja, hogy csak annak van értéke, amire emlékezünk.

JÚNIUS

1

Június első napja volt tehát, amikor történetünk kezdődött, és mint oly gyakran, a kezdet misztikuma egyelőre a történet által érintettek minden előérzetét elhomályosította. Az Úrbér utca ötös számú ház mögötti kis kertben ott ült Erna Rohdiebl a legnagyobb nyugalomban, a kés hegyével a nádifügelekvár maradványait kapargatta ki a körme alól, és kissé bűnbánóan gondolt Waratny doktornőre.

– Egy ilyen diabéteszdiagnózis, Rohdiebl asszony – mondta neki legutóbb a doktornő –, egy diabéteszdiagnózis nagyon gyorsan össze tud jönni.

Rohdiebl Erna pedig nem válaszolt, mert mit is válaszolhatna az ember, amikor a háziorvosa ilyesmit vág a képébe? Amikor szemrehányóan és szinte kissé csalódottan néz az emberre a szemüvege aranykerete fölött? Erna Rohdiebl hallgatott, bólintott, és elviselte, hogy ez a szájsarokból figyelmetlenül kibuggyantott mondat egyelőre megtagadja tőle a reggeli bűntudat nélküli élvezetét. Nem mintha Erna Rohdiebl aztán semmilyen diabéteszkockázat-csökkentő intézkedést nem tett volna. Kezdetnek egyszerűen kihagyta a lekvárt, rámenős önmegtartóztatással üresen ette a zsemlét, csupán vajjal, csupaszon és szomorúan. Figyelte a friss bogyókat, ahogy piros csíkokat rajzoltak, amikor a biojoghurtba keverte őket, nyúlós péppé főzte a zabpelyhet, és közben undorodva nyelt egyet, mert eszébe jutott az ételmaradékból kevert pép, amelyet annak idején Martha nagyanyó öntött a disznók vályújába. Erna Rohdiebl még azt a mandulakrémet is megkóstolta, amelyet a lánya, Marianne elragadtatott dicshimnuszokat zengedezve tálalt fel neki. Ez a vállalkozás azzal végződött, hogy Erna Rohdieblnek még aznap a fogorvosi szék fölött csillogó körlámpába kellett hunyorognia, miközben visszarögzítették a mandulakrémbe ragadt koronáját. De nem volt mit tenni, ha a saját test ezt a szokást lassan megszokássá, majd sok évtized alatt egyenesen feltétellé szilárdította, és egyedül ezzel a feltétellel volt hajlandó nekivágni a nap hátralévő részének. Erna Rohdiebl sóhajtott. A lekvár nedvesen csillogott a reggeli napfényben.

Június első napja szépnek ígérkezett. Szűziessége ellenére szemérmetlenül meleg volt. Egy bágyadt szél a tó felől iszap szagát hozta Nincshofba. A diófán kékcinege csiripelt. A kert szerény, tenyérnyi rétje fölött két pillangó libegett. Aki abban a különleges örömben részesült, hogy Nincshofban élhette át a júniust, annak különösen nagy szerencsét sorsoltak ki az égiek. A levegő az évnek ebben a szakában már fölmelegedett, és napról napra egyre jobban megtelt a robinia, a bazsarózsa, a levendula illatával, a tücskök, cserebogarak, dongók zümmögésével és az énekesmadarak színes népének túlcsorduló jókedvével. És mintha titokban megállapodtak volna, a bokrok egyre és egyre tollasodtak, a fák egy kicsit még és még magasabbra nyújtották koronájukat, büszkén, mint a legfontosabb szerepükre készen álló színészek.

Erna Rohdiebl ajkai közé csúsztatta a kés hegyét a lekapart lekvárral. A ház másik oldalán megcsikordult a kertkapu.

– Erna! – csattant fel egy éles hang.

Nem volt kétséges, hogy ki kiáltott. Az egész Fertő tó körül valószínűleg messze a magyar határon túl sem létezett még egy ehhez hasonló hang. Ha felkészületlenül érte Erna Rohdieblt, az egész testét átjárta, egészen a bal zápfogáig, amelyben a mandulakrémmel esett malőr óta szunnyadozott egy bizonyos fájdalom, és e fájdalmat csak ez a hang tudta felébreszteni.

Frederika Liebzipfel néhány házzal arrább lakott, és mivel ő is korán elvesztette a férjét, már jó egy évtizede ő volt Erna Rohdiebl kísérete, ha öntözni indult a temetőbe. Ezúttal a szomszédja, Armina Karnelli társaságában jött át Erna Rohdiebl kertjébe. A két hölgy hosszú kendőt tekert a dereka köré. Kerek pocakjuk és dús keblük fölött színes fürdőruhák feszültek. Frederika Liebzipfel szalmakalapot viselt. Armina Karnelli bal vállán jókora fürdőtáska himbálózott, jobb karja alatt pedig két úszónudli szorongott.

– Még nem vagy készen? – kérdezte Frederika Liebzipfel, és csípőjére szegezte az öklét.

– Készen? Mire? – kérdezte Erna Rohdiebl, és lassan feltápászkodott a kerti székéből.

– Hogy mire? – lihegte Frederika Liebzipfel jókedvűen. – A Fetzi végre feltöltötte a medencéjét. Megyünk felavatni.

Frederika Liebzipfel bal fülcimpáján Erna Rohdiebl észrevett valamit, amit futtában elkent naptej maradékaként azonosított. Ő nem kapott meghívót az eseményre, amelyre a két hölgy láthatóan igen nagy gonddal készült fel.

Fetzi Erlanger a jelek szerint még nem emésztette meg a viccet, amely a legutóbbi tűzoltóünnepen, a desszertasztal mellett hangzott el a szilvás süteményéből úgymond kiérezhető kész süteménykeverékről. Mellékesen odavetett, összekacsintó megjegyzés volt az akkor, alapjában véve dicséret, amely azonban lepattant a címzettről, és teljesen félrement. Erna Rohdieblnek aztán már nem volt alkalma tisztázni a félreértést. Ennyire rágörcsölt Fetzi Erlanger a megbántottságára! Az eset óta elhűvösödött a viszony a két hölgy között. Köszöntek egymásnak, ha találkoztak az utcán, több szót azonban nem váltottak, és tántoríthatatlanul folytatták a maguk útját. Egy olyan faluban, mint Nincshof, ahol a néhány száz lakos mindegyike ismerte egymást, a félreértések nehezen hajózható vizek voltak. Erna Rohdieblben fellobbant a féltékenység lángja, de csak egy icipici lángocska.

– Nem, nem jövök veletek! A klóros víz nem igazán a kedvencem.

Ami hazugság volt, de csak egy icipici.

– Aztán meg annyi dolgom van még a kertben.

Frederika Liebzipfel és Armina Karnelli körülnézett a kertben. Egy olyan faluban, mint Nincshof, a füllentések is nehezen hajózható vizek voltak. Az illem azonban – szerencsére – azt diktálta a hölgyeknek, hogy ezen a ponton tekintsenek el a rábeszélés további kísérleteitől.

– Hát jól van, Erna. Vigyázz magadra – mondták, és elindultak a kertkapu felé. Kerek ülepük ide-oda ringott a színes kendők alatt.

Erna Rohdiebl visszaereszkedett műanyag kerti székébe. Harapott egyet a lekváros zsömléjéből, és végigsimított a viaszosvászon asztalterítő virágmintáján. Egy hangya a tányérja mellett beleragadt egy lekvárfoltba, és kis lábacskáival kétségbeesetten kapálózott a levegőben. Erna Rohdiebl rágás közben figyelte a hangyát, és rendezte az érzéseit. Június első napja volt, és a nyár határozott irányt vett.

Nincshofban számos teleknek két bejárata volt. Egy hivatalos előre nyílt, arra az utcára, amelyik a telekkönyvben címként szerepelt – ez volt a szép bejárat a hívogató homlokzattal és a virágládákkal –, egy másik pedig egy további utcára a telek hátsó végén. Ott egykor traktorok, kombájnok és lószállító utánfutók gördültek át a pajták alagútbejáratnak is beillő kapuin. Noha e bekötőutaknak állítólag hivatalos nevük is volt, soha senki nem látta szükségét, hogy használja őket. A lakosok ehelyett egyszerűen Hátsónak hívták e kopár, mert célszerű utcácskákat. És mivel Nincshofban mindenki mindenkit ismert, és mindenki tudta, hol lakik a másik, az is mindig egyértelmű volt, hogy melyik Hátsó utcára gondol, aki róla beszél. Némelyik hátsó utcában a hatalmas traktorbejárók az évek során megfogyatkoztak, és zöld dróthálónak, tujasövényeknek és garázskapuknak adták át a helyüket.

Így volt ez Fetzi Erlanger telkén is, amely előtt most ott állt Erna Rohdiebl, két nappal azután, hogy Frederika Liebzipfel és Armina Karnelli fürdőöltözetben állított be a kertjébe. Erna Rohdiebl éppen az imént, úton a Hagenrieder-féle pékség felé határozta el, hogy tesz egy kerülőt, csak egy icipicit. Miért is ne? Mikor olyan szép volt a nap! Olyan tiszta a levegő! Azonkívül meg Waratny doktornő is mondott valamit a mozgásról, ami jót tesz a koleszterinnek és az elmeszesedett ereknek. Két kereszteződés, két lekanyarodás, és tessék, most itt állt, és a tujaágak között óvatosan kukucskált befelé. Mintha nem is ő akarta volna így, hanem a véletlen, az az örök kópé.

Tengerkéken csillogott a reggeli napfényben. Hatalmas volt. A szőlősgazda pótkocsiját, a nagy zöldet az elektromos billentővel teljesen el lehetett volna süllyeszteni benne. Erna Rohdiebl közelebb lépett, és félretolt néhány ágat. Az egyik oldalon ugródeszka, a másikon sötétkék henger a medencetakaró fóliával. Körös-körül akkurátusan nyírt pázsit, mint valami padlószőnyeg. Erna Rohdiebl két karjával vállig a sövényben volt, puha pocakja nekidomborodott a kerítés dróthálójának. Lehetséges ez? Nincshof kellős közepén! A kukucskálót végül egy motor berregése zökkentette ki áhítatából. Valamivel messzebb egy autó kanyarodott be a Hátsó utcába. Azonnal kihúzta a fejét a bokorból, gyér hajából kiszedegette a leveleket és ágakat, és folytatta kerülőútját.

Erna Rohdiebl a merészség és szégyenérzet izgalmas keverékével távozott a Hátsó utcából, ahová a véletlen terelte be. Fejében ide-oda cikáztak a gondolatok. Kis híján lelépett volna a postabusz kereke elé, amely naponta kétszer érkezett a fővárosból, ha az nem hívja fel magára a figyelmet hangos dudálással. Mint akit távvezérelnek, úgy tért rá a temetőhöz vivő útra. Mint akit távvezérelnek, úgy feszült neki a kovácsoltvas kapunak, amely minden betolakodó ellen elgyötört csikorgással tiltakozott. Mint akit távvezérelnek, úgy nyúlt a kőmedence melletti locsolókannák egyikéért. Mint akit távvezérelnek, úgy töltötte meg vízzel a kannát, és végül Martha nagyanyó sírján a rózsákat és férje, Ferdinand sírján az árvácskákat is úgy öntözte meg, mintha távvezérelnék. Már rég elfelejtette, hogy eredetileg a pékségbe készült. Milyen lehet a víz…? A bőrén…? Talán neki is bele kellene…? És ha csak egyszer? És ha csak a kis lábujjáig? Erna Rohdiebl beleszédült a gondolatba. Letette a locsolókannát, leült a sír szélére, és bámulta a kis fűcsomókat, amelyek a hanyagul lebetonozott járda rései között sarjadtak.

Férje, Ferdinand mindig hangoztatta: ő aztán tudja, hogyan kell helyesen elkölteni a pénzt – a legjobb esetben sehogyan. A lehetőségről, hogy a saját kertjében medence legyen, még csak gondolatai sem támadtak volna. Ha Erna Rohdiebl rákérdezett volna, a felháborodástól – micsoda esztelenség! – elvörösödött volna, de többet nem szólt volna. Ideges mozdulatokkal vágta volna a kolbászt, hogy csikorgott volna a kés a tányéron. A mosogatógépet a kelleténél nagyobb csörömpöléssel rakta volna tele. Túl nagy lendülettel rántotta volna ki a teraszajtót, és kitrappolt volna a veteményeskertjébe. Ott rágyújtott volna egy cigarettára, mélyen beszívta volna a füstöt, és olyan nyomatékosan fújta volna ki, hogy Erna Rohdiebl még a konyhaablakon keresztül is hallotta volna. Aztán járkált volna fel-alá a paradicsomtövek és a fejes saláta között, és kritikus szemmel méricskélte volna a zöldségeket. Makacsul kereste volna a gyomot, és gyorsan kitépkedte volna, mintha egy erősen fertőző kór hordozója lenne, amelytől olyan botor gondolat támadhat az emberekben, hogy nekik saját medence kell! Erna Rohdiebl kicsit már-már szomorkás volt amiatt, hogy amikor még lehetséges lett volna, soha nem tett ilyen javaslatot Ferdinandnak. Bizonyosan szórakoztató nap lett volna.

Amint a délelőtti meleg napsütésben hazafelé tartott a temetőből, Erna Rohdieblt hirtelen, tompa ütés érte. Hátratántorodott, és az utolsó pillanatban megkapaszkodott egy utcai lámpában. Egy kocogó túl nagy lendülettel érkezett a temetőfal mögül, és egyenesen belefutott Erna Rohdieblbe. Magas, karcsú nő állt előtte. Sportöltözet, ragyogó türkizkék; áramvonalas napszemüveg, a két fülből kilógó vékony kábelek, az egész testet beborító izzadságfilm. Csupa csillogás.

– Elnézést – lihegte a nő. – Nem láttam.

A hajába tolta a napszemüvegét, az egyik füléből kihúzta a kábelt, vállon fogta Erna Rohdieblt, és a tekintetét fürkészte. Napbarnított homlokát finom ráncok barázdálták, arckifejezése komoly volt.

– Tényleg sajnálom. Minden rendben?

Erna Rohdiebl sietve bólintott. A nő néhány pillanatig még rajta tartotta a tekintetét, mintha várna valamire, de aztán elmosolyodott, visszatolta az orrára a napszemüveget, és továbbkocogott. Szőke lófarka föl-le libbent.

Ő volt az. Az új nő a városból. Ő meg a családja egy évvel azelőtt megvették a faluszéli régi malmot, és lakókasznivá alakították át: kopár, minden élén elvágólagos és olyan bántóan fehér épületté, hogy az embernek a szeme elé kellett tennie a kezét, ha elment mellette. Volt is sok szóbeszéd, amíg folyt az építkezés! Valahol mindenki elcsípett valamit az újakról, összehordták a kocsmárosnénál, és nádifüge-pálinkával, a féltudásból készült téglák e legerősebb folyékony ragasztójával bősz pletykákká csirizelték össze. Azok, odafenn a városban, híres emberek, így az egyik. Színésznő az, így a másik. A ház melletti hatalmas karám a lovaknak szolgál. Merthogy lovasiskolát akarnak létesíteni a gazdagoknak, így a harmadik.

Néhány héttel ezelőtt végre beköltöztek. A kocogó, a férje és a lányuk. Rohdiebl Erna még nem találkozott velük. Csak Frederika Liebzipfel találkozott egyszer a nővel a pékségbe menet, és utólag azt mesélte Erna Rohdieblnek, hogy az a nő nem köszönt neki. Frederika Liebzipfel folyton olyan emberekkel találkozott, akik nem köszöntek neki.

Mire visszaért az Úrbér utca ötbe, Erna Rohdiebl szinte már el is felejtette a medencét. Feltett egy lábost vízzel, és beledobált néhány krumplit. A rádióban a legfrissebb híreket olvasta fel a regionális adó bemondónője. Rekordlátogatottság a tóparti strandfürdőben, tűz egy dél-burgenlandi község asztalosműhelyében, egy keramikusnő kiállításának megnyitója az ország határain túl is messze ismert kerámiafaluban, Stoobban. Az időjárás várhatóan derűs marad, hétvégén zivatarok és heves esőzések várhatók. Gyanúsan szokásos időjárás volt ez egy nincshofi nyárhoz, amely a saját kíváncsiságától némileg meglepődött Erna Rohdiebl számára icipicit immár kevésbé volt szokásos, és később, mint látni fogjuk, még sokkal szokatlanabb lett.

Erna Rohdiebl néhány nappal később kint állt a háza előtt, és kézi seprűvel a napsütésben csillogó pókhálókat távolította el kertjének kerítéséről, amikor a szeme sarkából meglátott egy sötét színfoltot, amely imbolyogva közeledett felé. Frederika Liebzipfel volt az, és megint a fürdőfelszerelésében: ugyanaz a hullámzó kendő a csípője körül, ugyanaz a széles karimájú szalmakalap, ugyanaz a rikító türkizkék fürdőruha. Volt új elem is: a strandképes, parafa talpú textilszandál, amely olyan éles szögben préselte össze Frederika Liebzipfel lábujjait, hogy azok egymásra csúsztak és kivörösödtek.

– Már megint uszika? De hát délutánra esőt ígérnek – mondta Erna Rohdiebl.

Frederika Liebzipfel felnézett az égre, és megfogta hatalmas szalmakalapját.

– Ugyan, lehet, hogy elvonul.

– Heves zivatar lesz, bemondták a hírekben. Még jégeső is. – Erna Rohdiebl leeresztette a seprűs kezét.

– Valóban, igazad van. Nem éppen ideális – bólintott Frederika Liebzipfel. – De tudod, az Erlangerék holnap elutaznak Törökországba. Két hétre. Vagyis a mai az utolsó nap, amikor úszni mehetünk.

– Tényleg?

– Tényleg. Minden évben elutaznak. Két hét júniusban, és két hét augusztusban. Tunézia, Gran Canaria, legutóbb odafenn voltak északon. Hajóút a Spitzbergákra. Az éjféli nap végett. Nem jött be nekik. Túl drága, túl világos. Na de tudod – Frederika Liebzipfel egy lépéssel közelebb ment Erna Rohdieblhez, és halkan beszélt a szája sarkából –, ha az embernek megvan hozzá a pénze… – kuncogta a szalmakalapja alól, és várakozóan nézett Erna Rohdieblre.

Amióta ismerte Frederika Liebzipfelt, és már születésétől fogva ismerte, ez a nő mindig pontosan ilyen volt: ítélkezni mások felett, de mindig éppen csak a puszta összekacsintás határán, hogy soha nem lehetett rosszhiszeműséggel vádolni, a megjegyzéseit azonban, ha akarta, mindannyiszor érthette betársulási felhívásként is az ember. Erna Rohdieblt zavarták az ilyen beszélgetések. Ezért már jó ideje elhatározta, hogy nem reagál rájuk.

– Na és az Erlangeréknek aztán van pénzük – próbálkozott még egyszer Frederika Liebzipfel.

– Meg kell hagyni – felelte kurtán Erna Rohdiebl.

– Különben azt a bazi nagy medencét sem engedhették volna meg maguknak.

– Persze, biztosan.

– A mifélénknek csak nagy néha adódik lehetősége ilyesmire.

Frederika Liebzipfel néhány pillanatig várt a válaszra, Erna Rohdiebl azonban állta a felszólító tekintetét, és nem mondott semmit. Így hát elköszönt, és hullámzó kendőjében tovavonult az Úrbér utcán.

Két nappal később Erna Rohdiebl bepakolt egy táskába egy nagy fürdőkendőt, mellé a fürdősapkáját és egy almát. A pincében megtalálta a régi homloklámpát, amellyel egykor a férjeura, Ferdinand állt lesben egy menyétre, amely lerágta a fiatal paradicsomhajtásokat, és a hónapos retek közé tojt. Belepréselte magát a sötétkék fürdőruhájába, és felkapott magára egy fürdőköpenyt, amely hajtókáján piros cérnahímzéssel hirdette, hogy azelőtt a lutzmannsburgi termálfürdő tulajdona volt. Anélkül, hogy sokáig teketóriázott volna, anélkül, hogy kitette volna magát a másként döntés veszélyének, kilépett a terasz ajtaján, felkapott egy műanyag kerti széket, a jobb vállára akasztotta, és megkezdte küldetéses útját a meleg, tintakék éjszakán át.

Az éjszakai sötétben különösnek, furcsának találta a Hátsó utcát. Amennyire innen átláthatta a házakat, egyikben sem égett a villany. Kalapáló szívvel a keblében bepozicionálta a kerti széket a tuják közötti rés elé, felállt rá, egyik lábát átlendítette a kerítésen, átpréselte puha testét a szúrós sövényen, és egyszer csak, egészen maga sem hitte, zihálva, de valóban a Fetzi Erlanger pázsitján állt. Csípős klórszag csapta meg az orrát. Néhány vékony ág recsegése közben áthúzta a kerti széket a sövényen, kibújt a fürdőköpenyéből, fejére húzta a fürdősapkát, és felcsatolta rá a homloklámpát.

A jegygyűrű hangosan koccant a fémkapaszkodón, amikor Erna Rohdiebl ráállt a medencelétra első fokára. Kellemesen meleg víz paskolta a bokáját. Valóban sikerült! Hősies bátorsággal végigosont a falun, büszkén és jó adag ünnepélyességgel hirdetve faluszerte, végre ő is azt teszi, amit Frederika Liebzipfel már napok óta tett. Erna Rohdiebl egy fokkal lejjebb lépett.

Hirtelen: kutyaugatás!

A közelből jött, és nagyon áthatóan hangzott. Valószínűleg a pékné, Hagenrieder asszony fiának a döge. Erna Rohdiebl erősebben megmarkolta a kapaszkodót. Túl hangos volt? Felébresztette az állatot, amely most fel fogja riasztani a szomszédokat? Erna Rohdiebl egy ideig szinte jéggé dermedve állt a létrán, aggódva, hogy legkisebb mozdulata is felkavarja a levegőt, és elviszi annak a csahos ebnek a kifinomult orráig, amely azonnal jelezni tudná a gazdijainak, hogy éppen hol történik valami hallatlan dolog. Erna Rohdiebl halkan dúdolni kezdett, Dolce Carlo új számának a dallamát, amelyet éppen szünet nélkül játszottak a regionális rádióban; csak nem pánikolni!, gondolta. A kutya egyszer csak elhallgatott. Erna Rohdiebl vonakodva, éberen fülelve még egy fokkal lejjebb lépett, aztán még eggyel, elengedte a medencelétrát, és ellökte magát.

Akkor hát itt volnánk. De hiszen ez egy álom! A selymes víz a teste körül, amely különösen az elmúlt tíz év alatt egyre jobban elmerevedett, tagjai, akár az ólom, az ízületei kiszáradtak, akár a sivatagi homok. Az első csapásokat még óvatosan tette meg. Előtte a homloklámpa fénye siklott a víz éjsötét felszínén. Öt hossz után nekibátorodott. Lökései egyre gyorsabbak és hevesebbek lettek. Biztos volt benne, hogy Fetzi Erlanger, Frederika Liebzipfel és a többi őnagysága, amikor összejöttek itt, nem is úsztak igazán. Valószínűleg csak henyéltek a nyugágyakon, vagy a medence széléről lógatták a vízbe foltos, visszerektől márványmintás lábukat. Ilyen körnek Erna Rohdiebl nem kívánt a része lenni. Így végképp logikusnak tűnt, hogy úszásadagját az éjszakába helyezze át, amikor vénasszonylocsogástól zavartalanul róhatta hosszait. Mintegy húsz hossz után lassan elfogyott a levegője. A szerszámosfészerben talált két úszónudlit. Az egyiket a hóna, a másikat a térdhajlata alá csúsztatta, és hanyatt feküdt a vízen. Kikapcsolta a homloklámpát, és bámulta a csillagokat, amelyek azon az éjszakán szokatlanul fényesen világították meg a nincshofi eget.

Éjjel kettőre ért vissza az Úrbér utca ötbe. A vizes fürdőruhát még a teraszon levette, és ruhacsipeszekkel a szárítóállványra akasztotta. Csupaszon lement a pincébe, felhozott egy üveg baksört, csupaszon visszament a teraszra, leült egy kerti székre, és felnézett az égre. Milyen rendkívüli ez az éjszaka! Felejthetetlen, gondolta, mert még nem tudott eleget. Lassú, kis kortyokban itta a sört, az éjsötét levegő még mindig langyos volt a bőrén. Erna Rohdiebl halkan böffentett, és egy kicsit örült.

A következő éjszakákon mindig ugyanígy tett. Megvárta az éjfélt, bepakolt a táskájába, vállára kapta a kerti széket, és ellopózott Fetzi Erlanger házáig. Rótta a hosszakat, aztán sodortatta magát az úszónudlikon. A nappalok most kimondottan forróak voltak, és Erna Rohdiebl titokban hálás volt Fetzi Erlangernek a zseniális ötletéért. Ez a medence igazán ajándék minden nincshofinak! Az éjszakai kiruccanások természetesen nem múltak el nyom nélkül. Erna Rohdiebl alvásritmusa totálisan felborult, ami egy idő után még a gyerekeinek, Stefannak és Mariannénak is feltűnt, amikor hétvégén átjöttek kávézni Nincshofba. Aggódva érdeklődtek, hogy anyjuk világos nappal miért kóvályog ilyen álomittasan, miért felejt el dolgokat, és miért ásítozik állandóan. Ha van előnye az öregedésnek, akkor ez az: hogy mindig van valami, amivel a fiatalabbakkal szemben kimagyarázhatjuk a feledékenységünket, zavartságunkat, lustaságunkat és egyéb emberi tökéletlenségeinket, anélkül, hogy tovább faggatóznának.

A heves esőzés, amelyet a regionális adó meteorológusa rendületlenül előre jelzett, végül mégis felkészületlenül érte Nincshofot. Egyetlen gyanús szellő sem mozgatta szelíd utalásként a fákat, egyetlen hűvös légáramlat sem vonta be figyelmeztetően libabőrrel az emberek karját. Hirtelen és tombolva tört rá a falura, és Erna Rohdieblt, aki már nem is hitt benne, éjszakai úszóköréről hazafelé tartva lepte meg. Egy kövér, meleg csepp hallhatóan koppant a fürdősapka viselésétől elcsúszott választékán. Erna Rohdiebl összerezzent. Aztán jött még egy. És még egy. Erna Rohdiebl lekapta a szandált a lábáról, és megszaporázta a lépteit. Mire zihálva befordult az Úrbér utcába, a csurig ázott fürdőköpeny már súlyosan tapadt a bőréhez. Még néhány ház, még néhány méter, és a száraz házban, a meleg ágyában tudhatja magát.

Célirányosságából hangos füttyszó szakította ki.

– Erna! – kiáltotta egy hang.

Az a bizonyos zápfog megsajdult. Frederika Liebzipfel egy párnán könyökölve, cigizve hajolt ki az ablakából.

– Mi az ördögöt…?

Erna Rohdiebl nem számolt azzal, hogy ilyen kései órán ilyen jellegű kérdésre kelljen válaszolnia. Egyáltalán nem számolt azzal, hogy ilyen kései órán bárkivel találkozhat a faluban, noha tisztában volt vele, hogy Frederika Liebzipfel, amikor nem tudta, hogy mivel töltse ki a rengeteg idejét, sokszor kihajolt az ablakon, cigizett és bámészkodott.

– Sétálni voltam! – kiáltotta Erna Rohdiebl az esőfüggönyön át.

– Hajnali két órakor? – kérdezte Frederika Liebzipfel, és mutatóujjával a bal csuklójára mutatott, amelyen nem volt óra.

– Nem tudtam aludni.

– És mi van a táskádban?

Frederika Liebzipfel még jobban kihajolt az ablakból, és hunyorított a cseppeken át.

– Dolgok – kiáltotta Erna Rohdiebl.

– Dolgok?

– Ennivaló dolgok.

– És a kerti szék?

– Az leülésre szolgál. – Erna Rohdiebl hallotta magát, amint egyik képtelenség a másik után hagyta el az ajkát, és szinte már hálás volt, amiért Frederika Liebzipfel ebben a zavaros szituban legalább annyi nagyvonalúsággal bírt, hogy nem hozta szóba a csuromvizes fürdőköpenyét. Ugyanakkor a mindent elmosó eső ellenére is láthatta, amint Frederika Liebzipfelben megszilárdul a gyanú: Erna Rohdieblnek titka van! Egy olyan faluban, mint Nincshof, a titkok olyan nehezen hajózható vizek voltak, mint a félreértések és füllentések.

– Most muszáj ágyba mennem, Fredi. Jó éjszakát.

– Aludj jól, Erna – mondta Frederika Liebzipfel udvariasan, de szikrázó szemmel, és elnyomta cigarettáját az ablakpárkányon lévő hamutartóban.

Erna Rohdiebl gyorsan megszabadult ruháitól. A fürdőköpeny puffanva landolt az előszoba hideg kőlapjain, a fürdőruha csattanva követte. Erna Rohdiebl szárazra dörzsölte magát egy puha törülközővel, belebújt a hálóingébe, és bemászott az ágyba. Odakint dörömbölt az eső, amelyet egy dühöngő szél most még minden irányba szét is korbácsolt. Mégsem a felbőszült természet lármája volt az, amely Erna Rohdieblt aznap éjjel megfosztotta az álmától. Frederika Liebzipfel talán már sejti, hogy mit művel egy álló hét óta minden éjszaka? Lehet, hogy még követte is? Erna Rohdiebl bámulta a mennyezetet, és beleszédült a fejében kavargó vad jelenetekbe. Felkelt, kinyitotta az ablakot. Minden zúgott, minden gőzölgött, földszag kúszott be a hálószobába.