ÁRVAI LEVENTE

ISTENEK, SZÖRNYEK, CSODÁK NYOMÁBAN JÁRTAM

Könyv Guru

Budapest, 2025

Ryan Hawk mítoszőr, akinek megöröklött feladata, hogy a mitikus lények, istenek és csodák világát rejtve tartsa az emberek előtt, így védve mindkét oldalt, leginkább a másiktól.

Különleges és irigylésre méltó munkájának célja, hogy fenntartsa a Természet számára oly törékeny egyensúlyi állapotot. Az ő kalandjai során betekintést nyerünk e csodákkal és misztikumokkal teli univerzumba, nyomozásai, utazásai által megelevenednek, s kerülnek testközelbe helyek és lények, melyek eddig csak legendák, mesék, mítoszok nyomán képzeletünk szüleményei voltak csupán. A történelem viharaiban egykor eltűnt mágikus ereklyék bukkannak fel váratlanul, s okoznak zűrzavart az illetéktelen kezekben, vagy szervezik renddé a káoszt, mikor a megfelelő ember birtokába kerülnek. Az egész történeten átível egy nagy sakkjátszma, melyet egy az emberiséget fenyegető ősi veszedelem vív hősünkkel.

Egy szerethető főszereplő jellemfejlődéséről, kalandjairól, összetartásról, szeretetről szól a könyv, valamint megeleveníti a mítoszok antik értékeinek és felgyorsult, modern világunknak különös, ám mégis magával ragadó elegyét.

TARTALOMJEGYZÉK

I. fejezet: Hol is kezdjem?

II. fejezet: A bulisofőr

III. fejezet: Újra otthon

IV. fejezet: A nagy hír

V. fejezet:  Utazunk

VI. fejezet: Kinn a bárány, benn a farkas

VII. fejezet: Egy szívós ellenfél

VIII. fejezet: A rajongó

IX. fejezet: Kísért a múlt

X. fejezet: Görbüljön a bot!

XI. fejezet: Városi életképek awk módra

XII. fejezet: Volt egyszer egy farm

XIII. fejezet: Most látod, mos pedig nem

XIV. fejezet: A bánya titka

XV. fejezet: Kilóg a lóláb

XVI. fejezet: Az ember, aki már „mindent” látott

XVII. fejezet: A renitens bajkeverő

XVIII. fejezet: Itt a vége?

I. FEJEZET: HOL IS KEZDJEM?

Egyetlen gondolat cikázott az agyamban fel és alá, mégpedig az, hogy meg kellett találjam, mielőtt még bárkinek is ártana. Hideg volt, szinte csontig hatolt, de ezt persze csak akkor éreztem meg, amikor a teljesen egyforma, vékony fák közül kiértem egy nagyobbacska tisztásra.

Tekintetemmel körbepásztáztam az előttem lustán elterülő éjszakai tájon, verejték gyöngyözött a homlokomon. Szinte nappali világosságba borította a környezetet az égbolton ragyogó telihold opálos fénye. Futva indultam tovább, folytatva a keresést, pontosabban fogalmazva, inkább a vadászatot. A lábszáramig lógó hosszú kabát, melyet helyenként kis szakadások tarkítottak, az üldözés ezen szakaszára már inkább lógott rajtam. A kezemben töltött vadászfegyverrel és acélos elszántsággal követtem az űzött vad nyomát a következő néhány csenevészebb tagból álló fasorhoz. A fáson túl megláttam, akit kerestem, és a lehető legkevesebb zajt csapva közelebb lopakodtam a már szebb napokat is látott legjobb barátomhoz, aki épp teljesen belefeledkezve marcangolta tovább az előtte fekvő birkatetemet. Szerencsémre éppen vacsorázott, ki tudja, hogy már hányadszor aznap este, különben esélyem se lett volna arra, hogy közelebb kerüljek hozzá és meglepjem. Fél térdre ereszkedtem és a puska tusát a vállamhoz szorítottam. A bal szememet lehunytam, vettem egy mély lélegzetet, majd egy újabbat, amikor pedig kifújtam a levegőt, az ujjam a ravasznak feszült.

A fegyver hangos dörrenése után a vérfarkas a sárgás fényű holdra vonyított, elhajította a tetemet, amely vagy három métert repült a levegőben, majd vérfagyasztó morgás kíséretében felém rohant. Az első lövésemet, mely a háta közepét találta el, egy újabb követte. A második is talált, ez a marjába fúródott, de csattogó állkapoccsal és gyilkos dühvel futott tovább és felém vetette magát. Az utolsó pillanatban ugrottam félre az útjából, bár a kedvenc kabátomból még így is egy méretes darabot tépett le, ahogy utánam kapott. Idő kellett a még elefántokat is leterítő nyugtatónak, hogy kifejtse hatását. Tudtam, hogy újabb ugrással készül áthidalni a köztünk lévő métereket. A bal kezemen lévő gyűrű kék zafírja vakítóan fénylett. Ökölbe zártam a bal kezem, és vártam a megfelelő pillanatra, de közben le sem vettem a szemem a farkasról. Újabb fülsértően éles vonyítás tört fel a fenevad torkából, majd hatalmas izmait megfeszítve felém ugrott. Félelmetes látvány, ahogy egy medve méretű, de farkas formájú bestia vérben forgó szemmel, ragadozókra jellemző vérszomjas aurával úszik az ember felé a levegőben. Szerencsére ezt a fajta nyomást már megszoktam az évek alatt. Amikor már éreztem a vértől bűzlő pofájából áradó meleget, a bal öklömet kinyitottam, és a gyűrűmből kiáramló lökéshullám még a levegőben megfordította a vérfarkast, majd a fasor felé repítette a súlyos testet. Hangos csattanással és nyüszítve ért földet. Elindultam felé, megközelítőleg hat méterről láttam, ahogy még talpra küzdötte magát, majd öntudatlanul a jobb oldalára borult. Az altató – amit még a küzdelmünk elején lőttem bele – végre megtette hatását.

A részsiker okán felbuzdulva megengedtem magamnak egy könnyed félmosolyt, majd a bestia mellé térdeltem. Elővettem az oldaltáskámból egy farkasölő sisakvirágból készített oltóanyagot, majd kerestem a nyakán egy szimpatikus pontot, és belevágtam a tűt. Felálltam és a kabátom maradékával betakartam a fenevadból annyit, amennyit csak tudtam.

Szegény Adam, nem lehet könnyű farkaskórral élni! Néhány perccel később elkezdett hatni a szérum, a hatalmas izom- és szőrkupac zsugorodni kezdett, a félelmetes mancs emberi kézfejjé változott, a rengeteg izom eltűnt, a vicsorgó farkaspofát felváltotta egy kissé meggyötört, sebhelyes, de egyébként kedves vonásokkal bíró arc. A nevem Ryan Hawk, és mondhatjuk, hogy ez a munkám. Mitikus lényekkel, varázstárgyak felügyeletével és begyűjtésével foglalkozom. Utóbbi elég ironikus, ugyanis nincs sok érzékem a mágiához, viszont küzdöttem már meg vízi szörnyekkel, vámpírokkal és – ahogy fentebb bemutatásra került – vérfarkasokkal is, méghozzá eddig egész eredményesen, hiszen még élek. Na de hogyan is kezdődött ez az egész öt évvel ezelőtt?

Az órám végeztével az egyetemen ütöttem el az időt a csoporttársaimmal, mikor kaptam egy telefonhívást Max bácsikám nevelt lányától, Gwendolyntól, hogy üljek repülőre, amilyen gyorsan csak tudok, mert Maxnak nincs már sok ideje hátra. Emlékszem még ennyi év távlatából is, hogy mennyire elcsuklott Gwen hangja az utolsó pár szónál, majd sírni kezdett. Igyekeztem megnyugtatni és biztosítottam, hogy ahogy lehet, indulok. Nagyon szerettem a bácsikámat, gyermekkoromban rengeteg időt töltöttem vele az angliai birtokán. A mi modern és kissé minimalista stílusú lakásunk mellett Max régi, de hatalmas kúriája, a hozzá tartozó tekintélyes méretű kerttel, melyet legendás teremtményeket mintázó szobrok tucatjai töltöttek meg, valamint a birtokot övező környék barátságos vidéki hangulata tökéletesen megfelelt egy élénk, gyermeki fantázia szárnyalásához. Bár az ominózus telefonhívás idején már húszéves voltam, mégis élénken élt az emlékezetemben, ahogy egy könnyű eső után a felhőfüggönyön átszökő napfény megvilágította a kertben lévő szobrokat, azt a képzetet keltve az árnyékok által, mintha életre keltek volna, vagy ahogy a ház ablakai ezüstösen csillogtak a szűrt fényben. Itt töltöttem a gyermekkorom jelentős részét Gwennel, akivel egész nap fogócskáztunk, labdáztunk, majd Max különféle történeteit hallgattuk mesés lényekről, szörnyekkel való csatározásokról, varázslatról.

A bácsikám, aki egyébiránt a családunk ügyeletes feketebárány-pozícióját töltötte be, sokat utazott. Az apám fivére volt, de nem igazán tartották a kapcsolatot valami ostoba, régi vita okán. Az én nyaralásaim által maradt meg némi laza kötelék a két testvér között. Egy vámpír barátomnak meséltem pár évvel később az apám és a bácsikám közötti ellentétről, mire ő kiitta és letette a poharát egy üvegasztalra – halkan jegyzem meg, csak az enyémben volt bor –, összefonta kezeit a mellkasán és azt mondta, hogy „Tudod, Ryan, az a baj az emberi léttel, hogy nem becsüljük meg az időt, ami megadatik nekünk. Nem szabad valós vagy vélt sérelmeket dédelgetni magunkban, mert időpocsékolás. Hetvenöt vagy nyolcvan év nagyon gyorsan elillan, higgy annak, aki már a kétszázhuszonötödik születésnapján iszik veled az egészségére!”

A birtokon állva megrohantak az emlékek. A kúria második emeletén kaptam egy tágas szobát. Ideges voltam, mikor Max ajtaja előtt állva vártam, hogy bemehessek. Bentről folyamatosan kiszűrődött Gwen sírása és a bácsikám egyre erőteljesebb köhögőrohamai. Könny szökött a szemembe, de gyorsan megtöröltem a szemem a zakóm ujjával, vettem egy mély levegőt és megköszörültem a torkomat. Hát igen, a Hawk családban nem volt divat kimutatni a gyengeségeinket. Ekkor lépett ki az ajtón a leggyönyörűbb nő, akit valaha láttam, aki mindig mosolyog, most mégis kisírt szemmel nézett rám. A tekintetében lévő mély szomorúságot elűzendő odaléptem hozzá és megöleltem. Visszaölelt, és még egy puszit is kaptam tőle.

– Nagyon örülök, hogy itt vagy! – mondta, és még mindig ölelt.

– Én is örülök neked – kezdtem, keresgélve a szavakat. – Nagyon hiányoztatok! – Ahogy ezt kimondtam, megkönnyebbültem, és valahol legbelül mázsás teher szakadt le a szívemről.

– Menj be hozzá, nagyon várt téged! Csak kérlek, ne fáraszd ki, Ryan! Nagyon gyenge… – Az utolsó szót kimondva elcsuklott a hangja és újra könnyes lett a szeme.

– Ha beszéltem Max bácsival, kereslek, és dumálunk még. Kiülünk a medencéhez, mint régen – mondtam Gwennek, és bátorítólag megsimogattam az arcát, kisöpörtem két kósza lángvörös tincset a szeméből. Halványan elmosolyodott és némán bólintott, csókot lehelt az arcomra, majd elsétált a két oldalról festményekkel díszített folyosón. Nagy levegőt vettem, az ujjaim a rézkilincsre fonódtak, másik kezemmel pedig finom, de határozott módon bekopogtam a háló ajtaján. Kicsit vártam, majd lenyomtam a fényét vesztett rézkilincset, és kitártam az ajtót. Amikor beléptem a szobába, szomorú látvány fogadott. A szilaj, megállíthatatlan ember, akit korábban ismertem, most megtörten és betegen feküdt az ágyában. Tőle jobbra, az éjjeliszekrény tetejét tornyokba pakolva borították be a gyógyszeresdobozok. Frissítően hűs levegő áramlott be a nyitott ablakon, időnként megmozdítva a barna színű sötétítő függönyt is.

– Helló, Ryan! – mosolygott rám a bácsikám.

– Szervusz, Max bácsi! – mondtam, és az ágyához lépve megöleltem.

– Ülj le, kérlek! – mutatott az ágy melletti támlás székre. Helyet foglaltam és a bácsikámra mosolyogtam, igyekezve titkolni, hogy mennyire megdöbbentett, amit láttam.

– Na, ne vágj ilyen gyászos képet, kölyök! – kezdte nehezen, és fáradt mosoly ült ki az arcára. – Egyszer mindenki meghal – jelentette ki ellentmondást nem tűrően, majd a bal kezének gyűrűsujját díszítő ékszert lehúzta, és a tenyerembe ejtette.

– Ez mi? – tettettem az ostobát.

– Örökség, ajándék és egy eszköz, ami meg fogja menteni az életed, mikor munkába állsz – mondta, majd köhögni kezdett, de erőnek erejével úrrá lett rajta és elfojtotta. Nyomást éreztem a mellkasomban, ahogy láttam, hogyan küzd az elkerülhetetlennel. A torkom kiszáradt, a tenyerem pedig izzadni kezdett. Mardosott a bűntudat, amiért az elmúlt néhány évben hanyagoltam őt, és akárhányszor hívott, hogy látogassam meg, mindig elhárítottam valami mondvacsinált indokkal.

– Rendben, Max bácsi, ha jobban leszel, vissza fogom adni – mondtam bátorítóan, és megkockáztattam egy mosolyt.

– Vigyázz Gwenre, fiam, és… – itt újabb köhögőroham szakította félbe, a zsebkendő, amit a szája elé tartott, vérpettyes lett. – Ő elmondja, hogy mit hagytam rád. Dönthetsz, de ismerlek, és ennek megfelelően intézkedtem. Szeretlek, kölyök! – suttogta, majd behunyta a szemét, és elaludt. Pár percet még mellette maradtam, figyeltem, ahogy békésen pihen, majd az ajtóból visszafordulva még ránéztem megfáradt, mégis markáns arcára, fürkésztem apró, jellegzetes vonásait.

– Én is szeretlek, Max bácsi! Mindent köszönök!

A bácsikámmal folytatott beszélgetés után a medence szélén üldögéltem. Vegyes érzések kavarogtak bennem, és nem tudtam elképzelni, hogy mit tudnék tenni, vagy hogy tennem kell-e valamit. A nadrágom szárát feltűrtem és a lábamat a vízbe lógatva cigarettáztam, miközben a kezemben pihent Max gyűrűje. Nem értettem az egészet. Esküdni mertem volna rá, hogy időnként az aranyfoglalatban lévő zafírkő fénye mintha élesebb lett volna, majd hirtelen újra tompábban verte vissza a nap fényét. Ahogy nézegettem, szemet szúrt a zafír belsejébe faragott hexagram jele. Ekkor lépett mellém Gwen, mire a kőben lévő fény ismét felizzott.

– Jól vagy? – kérdezte tőlem.

– Nem is tudom – feleltem a magabiztosság minden jele nélkül. – Furcsa, hogy csináltatott magának egy ilyen gyűrűt. Emlékszem, hogy mennyit mesélt nekünk esténként a kandalló előtt, amikor gyerekek voltunk. Ennél pontosabb másolatot még soha nem láttam Salamon király mágikus gyűrűjéről. Emlékszel a történeteire?

– Az nem egy másolat, Ryan – mondta, és fejest ugrott a medencébe. Kis villanást láttam a víz alatt, majd feltűnt Gwen lángvörös haja, babaarca, igézően zöld szeme és kedves mosolya. Közelebb úszott hozzám, ekkor pillantottam meg a lába helyén a halfarkat. Annyira meglepődtem, hogy a cigaretta kiesett a számból, szólni szerettem volna, de nem jött ki hang a torkomon. Megfogta a kezem.

– Ne izgulj, ez normális reakció! – nyugtatott a sellő.

– Így is gyönyörű vagy, Gwen! Hát mind igaz… A mesék megtörténtek?! – motyogtam. Nem vagyok büszke azóta sem, hogy egy idióta sebességével dolgoztam fel a látottakat.

– Jól vagy, Ryan? – kérdezte tőlem a birtok mindenese, Gideon, aki Max bácsikám bizalmasa és üzlettársa volt, majd fiatalos lendülettel mellém térdelt. Körülbelül húsz évvel lehetett idősebb nálam, de ekkor belegondolva arra jutottam, hogy már gyermekkoromban is ugyanez a kora negyvenes arc nézett rám, mintha az eltelt két évtized nem fogott volna rajta semmit. A gyűrű ékkövének fénye ismét élessé vált, megerősítve a gyanúmat.

– Már tudom, miért nem aprított fokhagymát a reggeli vajas pirítóshoz – mondtam neki mosolyogva. – Mióta vámpír?

– A nagy háború óta, Ryan – felelte, kivillantva két tűhegyes szemfogát.

– Ennek a Földközi-tenger mélyén lenne a helye, ahova a történet szerint került – tartottam eléjük a bácsikám gyűrűjét.

– Egy mítoszőr kezén jobb szolgálatot tehet, hisz az egyensúly nem maradhat őrző nélkül – kezdte Gideon. – A bácsikád téged választott utódjául. Max gyengélkedése alatt rendkívüli módon felgyűltek a bizarr és kivizsgálásra váró esetek… – mondta, majd hirtelen elharapta mondandóját és bocsánatkérőn nézett Gwenre.

– Értem… – gördítettem tovább a beszélgetést, pedig dehogy értettem, kisebb sokkot kaptam.

– Menni fog, Ryan, te vagy a legalkalmasabb – kezdte Gwen. – Gyerekkorunk óta ismerlek. Okos vagy, szívós, gyorsan tanulsz és…

– Én is szeretlek, Gwen, köszönöm! – mondtam mosolyogva, és megcsókoltam.

– A könyvtárban megtalálod a bácsikád feljegyzéseit és könyveit. Emellett a fegyvertár minden eszköze is a rendelkezésedre áll. A kiképzést pedig amilyen hamar csak lehet, elkezdjük. Sok munkám lesz veled, azt már most látom. Isten hozott itthon, Ryan Hawk! – mondta Gideon, majd elsietett. A gyűrűt, feltehetően minden idők leghatalmasabb mágikus ereklyéjét a napozóágyra tettem, és beugrottam Gwen mellé a medencébe.

Maximilian Hawk bácsikám az érkezésem után három héttel örökre lehunyta a szemét. A titán távozásával én próbáltam betölteni azt az űrt, amit maga után hagyott. Öt év elteltével már átéltem jó néhány kalandot, mint a korábban nagyvonalakban felvázolt vadászatot egy vérfarkasra. Hát valahogy így kezdődött életem hihetetlen, de igaz meséje.

Újra a barátomra néztem, aki már kezdett magához térni.

– Jól vagy, Adam? – kérdeztem tőle sietve, és egy kulacsból vízzel próbáltam itatni. Két-három korty után rám nézett és elmosolyodott.

– Kösz…, hogy jöttél…, Ryan!

– Alig bírt veled az altató. Támaszkodj rám, cimbora, hazaviszlek! – mondtam, és felhúztam a földről, majd a hóna alá nyúltam, és elindultunk a fasoron és a dombon túl hagyott autóm felé. Szép kis séta volt, de szerencsésen elértük az autót. Besegítettem Adamet az anyósülésre, beültem, indítottam, és a gázra léptem. Szinte repültünk, ahogy a kocsi könnyen falta a hosszú és egyforma tájak sorát, engem pedig eltelített a jól végzett munka delejes öröme.

II. FEJEZET: A BULISOFŐR

Adam barátom egy kis vidéki állatorvosi praxist tartott fenn. Ironikus, nem? Egész hónapban erejét és tudása legjavát beleadva gyógyította a környék jószágait, aztán eljött ez a teliholdas éjszaka, és a benne szunnyadó vadállat térdre kényszerítette a segítőkész doktort és felelősségteljes családapát. Ilyenkor rendszerint a környék nagy tenyészeteit látogatta meg azzal a céllal, hogy haszonállatok tucatját ölje vagy sebesítse meg, ezzel csillapítva vérszomját.

A farkaskórral élők az átváltozásukat követően, mely hihetetlenül fájdalmas, jó párat láttam már, elveszítik emberi tudatukat és ösztönlényekké válnak. Adam esetében egy idő után a helyi állattartó gazdák megunták, hogy valami ismeretlen bestia gyilkolja a megélhetésüket jelentő jószágot, és úgy határoztak, elkapják a dögöt, majd végeznek vele. A közhiedelemmel ellentétben a kormányban ülnek okos emberek, és még mielőtt a helyzet elfajult volna, mint az a bizonyos francia ügy 1764 nyarán, amelyet a gévaudani mészárlásként ismerünk, ide küldtek engem. Ez a 18. századi eset volt az, ahol talán a szerencse vagy a végső kétségbeesés szülte emberi kreativitás végett tudjuk, hogy a vérfarkas az ezüstgolyóval küzdhető le. Nem kevés munkám volt abban, hogy Adam eddig emberi prédát még nem ejtett el, de a biztonság kedvéért mindig az övemen lévő bőrtokjában pihen az ezüstlövedékekkel telepakolt revolverem. Ezt a tényt azonban az én drága cimborámnak nem kellett tudnia, még a végén idegeskedett volna.

Szóval a brit kormánynak dolgoztam, egy külön ügyosztály egyedüli munkatársaként. Legalább könnyű volt tető alá hozni a céges bulikat, mivel nem kellett a meghívókkal sokat vacakolnom. Az én feladatom, hogy az embereket a tudatlanság homályában tartsam, a különleges lényeket pedig elrejtsem, megvédjem. Ha mágikus tárgyak, bűvös erővel átitatott eszközök rossz kezekbe kerültek, azokat be kellett gyűjtenem. A munkám során adódó helyzetek azonban igen gyorsan képesek megváltozni. Igen, végeztem már vámpírral, sajnos egy esetben vérfarkassal is, mivel nem vagyok szent, de mindig csak a végső esetben öltem. Annyit mondhatok, hogy egy vérszomjas és gyilkos hajlammal bíró vámpírral sokkal könnyebb elbánni, mint egy jól megtermett vérfarkast becserkészni és élve elfogni. A vámpírok kicsit mások, mint ahogy a mozifilmekben ábrázolják őket, sok vakfoltjuk van, amelyeket ha ismerünk, nem jelent problémát leküzdeni. A kormány rendesen megfizette eddigi fáradozásaimat, azonban hazudnék, ha azt mondanám, hogy eddig még sosem gondoltam arra, hogy megéri-e folytatni. Huszonöt éves koromra rengeteg olyan dolgot láttam és éltem át, amelyeket más emberek legfeljebb regények lapjain olvashattak vagy filmek képkockáin láthattak. A testemet behálózzák a különféle harapások és karmolások okozta hegek, szőkésbarna hajamba pedig néhány ősz szál is vegyült már, ami ilyen fiatalon azért nem szokványos dolog. Azonban rengeteg jó oldala is van ennek a munkának, biztosan ezért hessegettem el a kételyeimet és folytattam tovább rendületlenül.

Már pirkadt, és az ébredő nap újra élettel töltötte meg az idilli zöld tájat, mikor az autómmal rágördültem a kertes ház előtt kanyargó, fehér kaviccsal felszórt útra, és fékeztem Adam barátom otthona előtt. Két órával később már a ház konyhájában ültem és egy piros pöttyös bögréből forró teát kortyolgattam. Susannel beszélgettem, aki Adam kissé molett alkatú, de csupa szív felesége. Két közös gyermekük közül az idősebbet, egy kis szeplős szőkeséget Annanak, a három évvel fiatalabb öccsét pedig Matthew-nak hívták, és ezen a korai órán még az emeleten aludtak. Adam is az egyik emeleti hálóban igyekezett kipihenni a hosszúra nyúlt éjszaka fáradalmait.

– Mi történt a kabátoddal? – kérdezte Susan döbbenten, mikor megakadt a szeme a kedvenc ruhadarabom maradékán. Ismét belekortyoltam a teámba, mely kellemesen melegítette a belsőmet egy ilyen hideg és fáradságos éjszakai portya után.

– A férjed rossz kutya volt, de szerencsére csak a kabátom bánta – feleltem mosolyogva.

– Nagyon köszönöm, hogy hazahoztad! – mondta hálásan, és bár igyekezett tartani magát, látszott rajta, hogy az éjjel ő sem aludt semmit. Ekkor fáradt léptek zaja alatt kezdett recsegni a fa lépcsősor, majd rövid csoszogást követően az állatorvos lépett be a konyhába.

– Nocsak, felébredt a bulihuligán. Nem szép dolog családos ember létedre átmulatnod az éjszakát – élcelődtem, mire a jövevény arcán mosoly jelent meg.

– Szerencsére időben rám talált a bulisofőr… Ugye? – kérdezte Adam kissé bizonytalanul.

– Persze – nyugtattam azonnal. – Hogy érzed magad?

– Kutyául – felelte tömören, majd leült Susan mellé a konyhaasztalhoz. Az asszony megcsókolta és megölelte a férjét, olyan szorosan tartotta, mintha sosem akarná elengedni. Jó volt ezt látni, két embert, akik minden nehézség dacára a rajongásig szerették egymást, ez látszott abból, ahogy mosolyogva egymás szemébe néztek.

– Jól vagy, kedvesem? – kérdezte Sue.

– Most már igen – felelte Adam. – Készítesz egy kávét, szívem?

– Az alapján, amit az éjjel láttam, jobban jársz, ha ma diétázol és bedobsz néhány emésztést könnyítő pirulát, öregem – kacsintottam a barátomra.

– Tényleg elég nehéznek érzem a gyomrom – felelte, és elfojtott egy kisebb böfögést. – Megkérdezzem? – fordult felém.

– Inkább ne… – feleltem sokatmondó hangsúllyal.

– És mesélj, Ryan, Gwen hogy van? – fordult hozzám Sue, és újratöltötte a bögrémet aranyszínű teával.

– Jól, egyelőre elvisel. Egy kis vakáción voltunk Spanyolországban, nem olyan régen jöttünk vissza. Amióta hazaértünk, folyamatosan úton vagyok, próbálom utolérni magam a munkával. Lassan egy hete nem jártam otthon – mondtam elgondolkodva és kicsit szégyenkezve.

– Az hosszú idő – jegyezte meg Adam, aki mintha az élő lelkiismeretem lett volna abban a pillanatban.

– Szerintem is – értettem egyet. – Úgyhogy azt hiszem, én odébb is állnék. Tudjátok mit? A következő teliholdat vészeljétek át nálunk! Gwen úgyis alig várja, hogy találkozzatok, és a gyerekeknek is biztos tetszene a bicesteri birtok. A pincét is megerősítettem, ott meg tudunk béklyózni, amíg végbe nem megy az átváltozás, és azonnal be tudom adni az ellenanyagot, nem hagyunk elcsatangolni – kacsintottam a párocskára.

– Rendben – mondták szinte egyszerre. – Elfogadjuk a meghívást. – Rájuk mosolyogtam, majd összeszedtem a felszerelésemet és kiléptem a friss levegőre. Az autómhoz sétáltam és a táskámat hanyagul bevágtam a hátsó ülésre. Adam lépett oda hozzám és kezet nyújtott felém, amibe habozás nélkül belecsaptam. A kézfogás után elbúcsúztam tőlük és a gázra léptem. Az autó kesztyűtartójában még mindig a napszemüvegem mellett lapult az a levél, amelyet a kormánytól kaptam és csupa rossz hírt közölt velem. Egyrészt kiterjesztették volna a működési területemet az Egyesült Királyságon kívülre is, másrészt adtak volna mellém egy segédet, akit meg kellett volna tanítsak a szakmára, arra az esetre, ha velem bármi történne. Rosszallóan csóváltam a fejem vezetés közben. A levelet valami Dent nevű aktakukac küldte, aki biztos holmi bűvésznek vagy vásári mutatványosnak gondolt. Az járt a fejemben, hogy meghívom a következő teliholdra magunkhoz ezt a Mr. Dentet, és bemutatom neki Adamet, hogy lássa, erre a munkára nem lehet betanítani akárkit. Igaz, ami igaz, a segítség elkelt volna, mivel alig győztem a munkát, szinte egyik ügyből estem a másikba. Az igazi dilemma az volt, hogy ezt mégis hogyan tálaljam a feleségemnek. Bár csodálatosan megértő nő volt mindig is, és látta, ahogy a fogadott apja, Max bácsikám hogyan folytatja ezt az életmódot, mégsem akartam, hogy az értem való aggódás töltse ki az életét, annál sokkal jobban szerettem őt. Néhány órával később végre leparkoltam a felhajtónkon.

Fáradtan és kissé elgémberedve kecmeregtem ki a kocsiból, mire Gideon, a birtok félkarú mindenese és jó barátom lépett oda hozzám.

– Újabb siker? – kérdezte tömören. Sosem volt különösebben szószátyár típus, még gyermekkorunkban sem, de a birtok ügyeit fantasztikusan intézte, és már vagy tucatszor mentette meg az életem, főleg, mikor még kezdő mítoszőr voltam.

– Természetesen – feleltem.

– Ryan, Mami Wata megérkezett, hogy újabb tréninget tartson – jelentette ki, és a bal kezemen lévő gyűrű felé mutatott a jobbjával. – Az egyik emeleti szobát kapta meg a keleti szárnyban.

– Remek – kezdtem, és elhúztam a számat. – Újabb csodabogárral bővül a ház… – pimaszkodtam, de tényleg nem volt jó kedvem.

– Hol van, és ezúttal mennyire törted össze a felszerelést? – nézett rám komoran a baseballsapkája alól.

– Jól vagyok, köszönöm a kérdést, Gideon, és a felszerelés is sértetlen – feleltem büszkén, mire az öreg vérszívó eleresztett egy halovány mosolyt.

– Azért én mégis megnézem – zárta rövidre, majd a másodperc töredéke alatt az ajtónál termett a táskámmal a kezében, melyet én még Adamtől eljövet a hátsó ülésre dobtam.

– Látom beebédeltél! – kiáltottam utána, mire rám vigyorgott és eltűnt a nagy tölgyfaajtó mögött. Vérivás után a vámpírok ereje és gyorsasága ugrásszerűen megnő. Belépve a házunk ajtaján, Gwen ugrott a nyakamba. Megcsókoltam hívogató cseresznyeajkát, mire ő lelkesen visszacsókolt.

– Végre itthon vagy, drágám – mondta lelkesen, és elbűvölő mosolyától egészen új erőre kaptam. Nem tudtam betelni a feleségem látványával, csillogó, smaragdzöld szemével.

– Igen, végre – ismételtem már én is mosolyogva, a kocsiban érzett korábbi zsibbadtságom és borús gondolataim már a múlt ködébe vesztek.

Most őszintén, napok óta nem láttam a feleségemet, és mint tudjuk, az hosszú idő. Nem is vártunk sokáig. Nyikorogva csukódott be a vaskos tölgyfa ajtó mögöttünk, mi pedig szinte azonnal egymásnak estünk.

III. FEJEZET: ÚJRA OTTHON

A munkám mellett mindig is fontosak voltak az otthon töltött napok, mivel ilyenkor tudtunk igazán egymással foglalkozni és töltekezni, minőségi időt tölteni együtt. Ezek a napok viharos gyorsasággal teltek, amikor pedig nem a feleségemmel voltam, akkor Gideonnal fegyvert javítottunk vagy a kastély könyvtárában kuksoltam, és próbáltam alaposan felkészülni a következő rám váró feladatra.

A felkészülésnek egy speciális formája volt a Mami Wata által tartott mágikus tréningek sora. Na de ki volt ő, és hogyan találkoztam vele? Öt évvel korábban, mikor Max bácsi eltávozott az élők sorából, Mami Wata is eljött leróni kegyeletét a legendás mítoszőr előtt. Jó barátok voltak, bár valami azt súgta, hogy esetükben a kapcsolat jóval több volt szimpla mély barátságnál. Utóbbi gyanúmat Gwen meg is erősítette. A feleségemmel szerencsére mindig nagyon kedves volt, szinte a lányaként szerette. Velem a temetés napján volt kedves, egészen addig, amíg meg nem tudta Gideontól, hogy Max rám hagyta Salamon király varázsgyűrűjét. Mami Wata egy teltkarcsú, fekete hajú, kreol bőrű és élénk tekintetű vízi istenség, aki bár szabados életet élt, alapvetően filantróp szellemiségű, és mindig segítségére volt az embereknek. Szóval a temetési szertartás után tartottunk egy halotti tort, és az alkalmas pillanatban Gwen, Gideon, Mami Wata és én félrevonultunk a könyvtárszobába, hogy az istenség felmérhesse mágikus hatalmamat, és kiderüljön, hogy vajon lehetek-e megfelelő birtokosa a világ leghatalmasabb mágikus ereklyéjének.

A bácsikám halála óta nem vettem le a gyűrűt a bal kezemről, és azóta a testem különböző részein hol zsibbadást, hol éles, szúró fájdalmat éreztem, de bíztam Max döntésében, így viseltem tovább. A könyvtárba csak kevés fény jutott be, miközben eső ütemes kopogását hallottuk a nagy üvegablakokról. A bőrfotel támlája kényelmesen támasztotta meg a hátamat, az izmaim viszont önkéntelenül is megfeszültek, mivel elképzelni sem tudtam, hogy egészen pontosan mi vár rám az elkövetkező percekben. Villámok kezdték szabdalni a kinti, sötét fellegekkel borított szomorkás égboltot, az eső pedig egyre erőteljesebb hullámokban verte a könyvtár nyílászáróinak míves üvegeit. Mami Wata velem szemben helyezkedett el a másik, olvasók számára kirakott fotel kényelmében. Átható tekintetét az enyémbe fúrta, majd összetette két tenyerét és mormolni kezdett egy régi igét, egy általam nem ismert nyelven, végül behunyta szemét.

Libabőrös lettem és éreztem, ahogy hirtelen összeszorul a torkom. Mikor az istennő újra kinyitotta a szemét, csak a fehérje látszódott, de önkívületi állapotában sem hagyta abba az ige zsolozsmázását, telt keble hullámzott, ahogy egyre szaporábban lélegzett. A nehéz levegő megtelt a körülöttünk vibráló mágikus energiával, és szinte fojtóvá vált. A gyűrűm zafírja vakítóan fénylett, a homlokomon gyöngyözni kezdett az izzadság. Ekkor hirtelen az egész házat megrázó égdörrenéssel egy időben, mintha csak elvágták volna, fület bántó csend telepedett ránk és a könyvtárszoba egészére. Az északi falon végig könyvek sorjáztak a polcokon a vörös tölgypadlótól a plafonig, a sikeres böngészést pedig egy sínpályán csúsztatható falajtorja segítette. A létra akkor Mami Wata fotelja mellett állt, amelyben az istennő már kisimult arccal, nyugodtan ült, békés aurával és csendben, ismét csukott szemmel. A kinti, sűrű villámlásokat csendes, méltóságteljes dörgések kísérték néhány másodperces késésekkel. A villámcsapások erős fénye szinte teljesen bevilágította a szobát, majd ismét minden sötétségbe borult. Ekkor láttam meg a borostyánsárgán ragyogó szempárt és ütötte meg a fülemet a sziszegés az istennőtől balra, a létra mellől. A gyűrűből figyelmeztető jelzésként cikázott végig az áramütéshez hasonlítható fájdalom előbb az alkaromon, majd a felkaromon keresztül a vállamon át, egyenesen a tarkóm irányába. Amilyen sebesen szaladt át a testemen a vészjelzés, ugyanolyan gyorsasággal ugrott rám az imént megidézett óriáskígyó, és tekeredett, csavarodott körém. Mintha satuba fogták volna az egész testem, a dög szabályosan kiszorította a tüdőmben lévő levegőt, a pupillám kitágult, és a kígyó feje néhány centire állt meg az orrom előtt. Villás nyelvét megvetően nyújtogatta felém, borostyánszín szemével pedig egyenesen a szemembe nézett, és úgy éreztem, egészen mélyre, a lelkembe lát, fürkészve vágyaimat, az emlékeimben kutat, vizsgálva az átélteket, pusztán azért, hogy megjósolhassa a jövőmet. A hasító fájdalom előtt, ami a homlokomba vágott, még láttam, hogy Gwen a segítségemre akart sietni, mikor a kígyó rám vetette magát, de Gideon elkapta a karját.

A szobát a gyűrűmből áradó fény töltötte be, mely a villámlások fehérségének sorozatával egy szeánszhoz éppen megfelelő, kísérteties hangulatot teremtett. Arra gondoltam, hogy már nem sokáig fogom ezt bírni, mikor távolról, a tudatomra lassan, de annál biztosabban ráboruló köd mögül, tompán meghallottam Gwen sikolyát. Próbáltam mozgatni mind a két karomat, nem is éreztem őket, csak a szorítást és a nyomában fellépő zsibbadtságot. Ültömben előrehajoltam, amennyire tudtam, és a fejem a kígyó rajtam körbetekeredő, hideg testére bukott. A fenevad továbbra is csak sziszegett gyanútlanul, mire alig észrevehetően elmosolyodtam, nagyra nyitottam a számat, és mintha csak egy gusztusos hamburger lett volna, hatalmasat haraptam a vérvörös foltokkal tarkított zöldes izomkötegbe. Igyekeztem a maradék erőmet, minden tartalékomat beleadni a harapásba, nem hiába, mivel a szorítás szinte azonnal enyhülni kezdett. Most megkapod, futott át az agyamon, és csak haraptam tovább olyan erővel, hogy azt hittem, kitörnek a fogaim a helyükről. Amikor lesiklott rólam, kiestem a fotelből, és a padlón fekve próbáltam fájdalomtól égő tüdőmet levegővel megtölteni. Gwen és Gideon szaladtak oda hozzám.

– Istenem, Ryan, úgy aggódtam… – kezdte Gwen.

– Nagyon jó volt, profi munka. Úgy tudtam! – bokszolt vállba Gideon, miközben közös erővel talpra segítettek. A kígyó a még mindig csukott szemmel, nyugodtan ücsörgő Mami Wata vállához kúszott, és a fekete hajzuhatag mögül kikandikáló fülébe sziszegett, majd újra rám emelte visszataszító sárga tekintetét. A mai napig esküdni mernék rá, hogy rosszallóan megcsóválta a fejét, majd füstté válva szertefoszlott a szoba papírillatú levegőjében. A vízi istenség ekkor nyitotta ki sokat látott szemét, méltóságteljesen felállt, és kis csapatunkhoz lépett.

– Nos, Ryan Hawk, a diagnózisom alapján te mágikus antitalentum vagy, de van benned valami. A gyűrű küzd ellened, de ez nem feltétlenül a te hibád, majd megszeret. Max nagyon magasra tette a lécet, kiváló erényekkel rendelkezett az élet számos területén. A túlélésed múlik azon, hogy mennyire vagy képes megérteni és uralni a mágiát. Mindenesetre van benned kurázsi, nem nagyon tudod, hogy mikor kell feladni, emlékeztetsz rá, így segítek…, de nagyon sok lesz a munkánk… – mondta kicsit leverten és gondterhelt arckifejezéssel. Valahogy így zajlott az első délután, amit Mami Wata és az általa megidézett, az idővel egykorú ősi lény elrontottak.

Csütörtöki nap volt, a feleségem a kertben, a házunk hátsó udvarába vezető lépcsőn ült. Madarak énekeltek megelégedetten a fák ágain, a tisztán ragyogó nap életerős fénye lángszínűre festette a másik felem haját, aki rendületlenül szurkolt nekem. A zöld gyepen Mami Wata tőlem jobbra állt, balra pedig Gideon, portyázó cápákra jellemző, teljesen fekete, élettelen szembogárral és késpengeszerűen hosszú karmokkal, vérre szomjazva. De egyik sem zavart annyira, mint kettejük közt félúton az a nyelvét öltögető, zöld dög, hátán a vörös rombuszokból álló mintázatával és a fognyomaim okozta hegekkel, első találkozásunk emlékeivel. Miután a hátsó kert inkább emlékeztetett első világháborús csatatérre, mint egy tisztes család idilli, a várostól távol eső otthonára, bevonultunk a konyhába. Gideont viselte meg az edzés leginkább.

– Elnézést kérek! – fordultam felé bocsánatkérőn, miután a konyhaszékbe segítettem. Eközben Gwen már egy lépéssel előttem járva kivette a mélyhűtőből a fagyasztott zöldborsót, és a vérszívó kezébe adta. Az öreg mindenes megkönnyebbülve szorította a jeges csomagot kissé megégett és füstölgő feje búbjára.

– Semmi baj, Ryan. Én estem túlzásba… – kezdte Gideon, aki most, hogy közvetlenül már nem érte a napfény, gyógyulni kezdett.

Az történt ugyanis, hogy miközben Mami Wata a telekinézisével mindenféle formájú cserepeket hajított felém, a kígyó pedig megállás nélkül próbált a lábamba harapni, a gyűrűm erejét használva tértem ki előlük. Ekkor Gideon lecsapott rám, és a vállamba harapott. Felemeltem a karom és hátracsaptam, ami hazudnék, ha azt mondanám, hogy tudatos volt, viszont a mozdulat hatására a derék vérszívó fejéről leesett a baseballsapka, mely a napfénytől hivatott őt védeni. Fontos megjegyezni, hogy a vámpírokat nem öli meg a napfény azonnal, csak huzamosabb idő alatt, viszont nagyon legyengülnek tőle. Olyan állapotba kerülnek a közvetlen napsugárzástól, mintha egy rendesen átmulatott éjszaka utáni macskajajos testben állnának rajthoz kora reggel, egy atlétikai világbajnokság hét próbájának első köréhez. Ehhez tartozik az is, hogy a napfény sebesre égeti a bőrüket, ezért szívesebben mozognak hosszú, testüket majdhogynem teljesen elfedő ruházatban, ha nappal dolguk akad.