Louise karácsonyi lovagja

KÖNYVESBOLTI SZÉPSÉGEK

KÖNYV HÁROM

CATHERINE BILSON

EBONY OATEN

Tartalomjegyzék

Tartalmi figyelmeztetés

1. Louise irányít

2. Egy nem tervezett megálló

3. Micsoda látvány

4. Károk

5. Shaun közbelép

6. Louise helyesel

7. Nyugtalan éjszaka

8. Feladat Jackson úrnak

9. Bontakozó szerelem

10. A télközépi bál

11. Karácsony Ferndale Hallban

12. Vissza a munkához

13. TŰZ!

14. Még egy láda

15. Ahol füst van

16. Újabb tűz

17. Marie hazatér

18. Gyanúsítottak és gyanakvások

19. Különválás

20. Waterloo

21. A nyomorúság társat keres

22. Egy váratlan ajánlat

23. Hazatérés

24. Forráspont

25. Tárgyalások

Bernadette és a sármos doctor

Könyvesbolti szépségek

Catherine Bilsonról

Ebony Oatenról

Louise karácsonyi lovagja

Eredeti cím: Louise's Christmas Champion

Szerző: Catherine Bilson & Ebony Oaten

Copyright © 2026 Catherine Bilson & Ebony Oaten

Minden jog fenntartva. A mű bármely részének reprodukálása előzetes engedély nélkül tilos.

Louise karácsonyi lovagja

Nincs ideje ostobaságokra — és arra a szálfa termetű idegenre sem, aki mellett hirtelen mégis szeretné, ha volna.

Louise Baxter ugyanolyan biztos kézzel vezeti a Baxter's Fine Books könyvesboltot, mint amilyennel feszítővasat ragad, vagy seprűvel kerget ki bárkit, aki gyengébbeket bánt. A nővérei távol vannak, a karácsony pedig úgy közeledik Hatfield felé, mint egy elszabadult postakocsi — Louise nem engedheti meg magának, hogy bármi kizökkentse. Sem erőszakos rokonok, sem a fedél nélkül maradt katonákat célzó szándékos gyújtogatás, és főleg nem egy széles vállú volt katona, aki elállja az ajtaját, szemrebbenés nélkül elkapja a megszökött macskáját, és félhomályban, fejjel lefelé is kijavítja a főkönyv számait.

Shaun Jackson csak átutazóban van. Nincs otthona, nincsenek tervei, és semmi oka maradni — egészen addig, amíg mégis azon kapja magát, hogy egyre tovább időzik. Vonzza az egyetlen nő Angliában, aki rezzenéstelenül állja a tekintetét, és úgy bánik a feszítővassal, mintha ez volna a világ legtermészetesebb dolga. Csakhogy egy gyökértelen férfi nem ígérhet biztos jövőt, Louise-ra pedig családja támaszkodik, a boltját veszély fenyegeti, a szívét pedig évek óta okosan és gondosan őrzi.

Azt mondogatja magának, hogy a férfi reggelre úgyis továbbáll. Shaun ugyanezzel nyugtatja magát. Ám nem a Hatfield téli éjszakáit perzselő tűz az egyetlen veszélyes parázs, amely a Baxter's Fine Books falai között izzik.

Vajon Louise meg tud védeni mindent, amit szeret — a családját, a boltját, a gondosan rendben tartott világát —, mielőtt egy váratlan kapcsolat melege teljesen felolvasztja a védekezését? Elbűvölő régenskori karácsonyi romantika társadalmi különbségekről, bátorságról és két makacs szívről, amelyek mindenáron józanok akarnak maradni.

Tartalmi figyelmeztetés

• Rokonok részéről érzelmi bántalmazás

• Gyújtogatás

• Csatajelenetek, mellékszereplők halála és csonttörések

• Mindenütt jelen lévő igazságtalanság és szexizmus, mivel a nőket másodrendűnek tekintették

• Elszaporodó macskák, mivel a háziállatok ivartalanítását még nem találták fel

Azt is tanácsoljuk, hogy az olvasók ne használják az ezekben a könyvekben említett gyógynövényes szereket. Bár némelyik hasznos lehet, nem mindig megbízható, és a mennyiségek, illetve a hatásosság személyenként is eltérhet. Kérjük, az ezekben a könyvekben szereplőket ne tekintsék orvosi tanácsadásnak.

FEJEZET 1

Louise irányít

Hertfordshire, 1814

Louise Baxter, a négy Baxter nővér közül a második legfiatalabb, ám kétségkívül a legmagasabb - és legalábbis a maga véleménye szerint bizonyosan a legrátermettebb is -, a sáros országút szélén állt. Fürgén intett búcsút, miközben a nővérét, Marie-t szállító postakocsi zörgéssel továbbindult, kerekei mocskos földcsomókat dobtak fel, amelyek pettyessé tették a csizmáját és a szoknyaszegélyét. A kocsi észak felé tartott, és minden rándulással és himbálózással egyre messzebb vitte Marie-t hosszú cumbriai útjának első szakaszán. Louise egyenesen tartotta magát, vállát kihúzta, állát magasra emelte, elszánva, hogy rendíthetetlennek lássék, amíg csak a postakocsi teljesen el nem tűnik a szeme elől. Ennyivel legalább tartozott a nővérének.

Csak amikor a kocsi eltűnt az út kanyarulatában, engedte le a vállát. Nagy, nehéz sóhajt engedett ki.

„Mennyi munka szakad most a nyakunkba” — mormolta, és legfiatalabb húga, Bernadette felé fordult, aki mellette állt. Bokáig álltak az útszéli sárban, a hideg nedvesség átszivárgott erős csizmájukon.

„El kellett mennie” — mutatott rá Bernadette gyakorlatiasan. A hangja könnyed volt, még ha az arca nem árulta is el ezt. Együtt indultak vissza a Baxter’s Fine Books könyvesbolt felé, a családi vállalkozáshoz, amely csaknem minden pillanatukat felemésztette, amióta elég nagyok voltak ahhoz, hogy port töröljenek a polcokról és elrendezzék a kirakatot. Mielőtt beléptek volna, megálltak a szomszédos Vörös Oroszlán fogadó előtt álló csizmakaparónál, és gyakorlott mozdulatokkal leverték csizmájukról a sár javát.

„A Követelődző gróf majdnem százötven font értékben rendelt könyveket” — folytatta Bernadette, miközben lerázta szoknyájáról a sárpettyeket. „De nekünk személyesen kellett kiszállítanunk őket.”

„Azt hitte, apánknak ír!” — Louise hangja élesen, ingerülten csendült, szinte kiköpte a szavakat. „Remélem, ugyanúgy fizet majd, amikor Marie bekopog hozzá!”

„Ó, ne aggódj már ennyit” — korholta Bernadette. „Megkapja a könyveit, nem igaz? Nem mintha megkárosítottuk volna. Marie kétségkívül elbűvöli majd, és karácsonyra vissza is ér — tele lesz a zsebe érmékkel.”

Louise bosszúsan felhorkant. „És addig minden munka ránk marad!” — Csizmájuk tompán kopogott a padlón, amikor beléptek a boltba, és becsukták maguk mögött az ajtót, kizárva a kinti hideget és nyirkosságot.

Nem csupán Marie távolléte nehezedett rá. Már amúgy is egy nővérrel kevesebben voltak, hiszen legidősebb testvérük, Estelle hozzáment Yates úrhoz, és vele együtt Írországba utazott, hogy meglátogassák a férfi édesanyját. Estelle legkorábban csak tavasszal térhetett vissza.

Mégis, amikor Louise körbetekintett a könyvesboltban, bosszúsága valami melegebb érzéssé enyhült. A bolt otthonnak érződött, mint mindig. Dohos papír és régi bőr illata lengte be, olyan szag, amelyről Louise úgy vélte, egész életében emlékezni fog, s amelyet átjárt a friss ragasztó éles, csípős szaga. Az ablakokon beszűrődő fény gyenge volt, hiszen az üvegtáblák nagy részét már rég beborították a roskadásig tömött könyvespolcok. Helyettük a bolt számos sarkát és zugát gondosan árnyékolt olajlámpák világították meg, amelyek gerendákról függtek, vagy ügyesen megválasztott helyekre erősítették őket. Aranyló fényük életre keltette a polcokat és könyvkupacokat, árnyékokat vetett a falakra, melyek táncoltak rajtuk.

A fiatal segédjük, Ruth Millings serényen söpörte épp a padlót, amikor Louise és Bernadette beléptek. Apja, a lobbanékony Silas Millings tiszteletes – akit a Baxter lányok egymás között csak „Öreg Kénkőnek” neveztek –, teljesen világossá tette, hogy Ruthnak a lehető legfeddhetetlenebb módon kell viselkednie. A lánynak csak azzal a feltétellel engedte meg, hogy munkát vállaljon, ha a bére minden vasárnap közvetlenül a templomi perselybe kerül.

„Még nem álltam be a pult mögé” — mondta Ruth bizonytalanul, miközben Louise és Bernadette levetették a kabátjukat. Hangja halk, szinte bocsánatkérő volt, keze pedig idegesen megszorította a seprű nyelét.

„Semmi baj” — felelte Louise megnyugtató mosollyal. „Majd én megcsinálom.”

Elővette a kis lapátot, a kaparót és a rongyokat, amelyeket kifejezetten erre a célra tartottak, aztán a pult mögé lépett. Ott várta, mint mindig, a reggeli „ajándék” Craftytól, a könyvesbolt macskájától.

Crafty, akinek a teljes neve Wollstonecraft volt, ha komoly bajba került, évek óta nélkülözhetetlen tagja volt a bolt működésének. Kiváló vadász volt, szigorúan kordában tartotta az egereket, amelyek előszeretettel rágcsálták volna meg a könyvek papírját. Ez a szokása azonban, hogy a gazdáinak szánt, részben már kibelezett „ajándékokat” a pult mögött hagyta, korántsem volt szeretetre méltó. Mostanában a fia, Pie is rászokott erre — egy fiatal macska, aki örökölte anyja vadásztehetségét, de annak tapintatából semmit —, így naponta kétszer annyi kellemetlen meglepetést kellett Louise-nak eltakarítania.

„Ugyan már, Crafty” – morogta Louise, orrát ráncolva, miközben feltakarította az undorító maradványt, és kivitte, hogy elássa a szemétdombon. „Pie is benne van! Kettőtökkel lassan már nem is vagyok biztos benne, hogy megéri az egérfogás.”

Miután a pult mögötti padló újra tiszta lett, Louise kezet mosott, majd fürgén a kötényébe törölte, és visszatért a helyére. Ez egykor Estelle szokott helye volt, aztán Marie-é. Most, hogy mindketten elmentek, Louise és Bernadette felváltva álltak a pult mögött.

Megcsörrent az ajtó feletti csengő, és Louise felpillantott, vevőre számítva. Ám Rosie volt az, a fiatal szobalány, akit Yates úr fogadott melléjük, mielőtt magával vitte Estelle-t Írországba. Rosie Poole asszonynak, a házvezetőnőnek segített a főzésben, takarításban és mosásban, így a nővérek megszabadultak azoktól a házimunkáktól, amelyeket korábban egymás között osztottak fel.

„Jó reggelt, Rosie” – mondta Louise melegen. „Poole asszony örülni fog, ha felmegy hozzá.”

Rosie gyorsan biccentett, kipirult arccal, aztán elsietett a lépcső felé. Louise még egy pillanatig utánanézett, és irigységet érzett. Milyen jó volna neki is felmenni az emeletre, könyvkötőműhelye csendes szentélyébe! Több munka is várta odafent – repedt gerincű, törékeny lapokkal teli könyvek, amelyek gondos újrakötésre szorultak. Szerette ezt a munkát; figyelmet és pontosságot kívánt, és vágyott rá, hogy teljesen belemerülhessen.

De valakinek szemmel kellett tartania a vásárlókat, Bernadette pedig aznap délelőttnek dolga volt: olyan asszonyokat látogatott, akiknek szüksége volt a füves tudására. Így hát Louise maradt a pult mögött, várva a vevőket.

A vevők folyamatosan érkeztek, aztán megérkezett az ifjú Brutus Baxter is. Az unokatestvéreik középső fia volt, kedves fiú, akit egy rettenetes névvel áldottak meg borzalmas szülei. A könyvesboltban töltötte az idejét, hogy elmenekülhessen otthonról, ahol a szülei elhanyagolták, szörnyű bátyja pedig gyötörte.

„Van ma könyv, amit kötni kell, Louise?” – kérdezte Brutus lelkesen. Újabban érdeklődést mutatott a könyvkötés iránt, Louise pedig örömmel tanította neki a mesterséget.

„Van bizony.” Louise végiggondolta. Jó néhány feladat akadt, amit akár a pultnál is el lehetett végezni, különösen, ha Brutus is ott volt plusz segítő kéznek. „Vigyázz egy pillanatig a pultra. Felmegyek néhány holmiért.”

Poole asszony izgatottan sugárzva jött le a lépcsőn. „Nem fogja elhinni, mit hallottam az imént Rosie-tól, Louise!”

„Valószínűleg nem” – felelte Louise szárazon. A szobalány Louise jelenlétében alig szólt egy szót, Poole asszony számára azonban kifogyhatatlan volt Hatfield pletykáiból.

„Tűz volt!”

„Eltömődött kémény vagy valami ilyesmi?” – kérdezte Louise nem különösebben érdeklődve. Télen a tüzek egyáltalán nem számítottak ritkaságnak; mindenkinek fűtenie kellett valamivel.

„Nem, szándékosan gyújtották!”

Na, ez már érdekes volt. Louise teljes figyelmével Poole asszonyra figyelt. „Hol? Elkapták a tettest?”

„Tudja azt a kis házat a St Albans felé vezető úton, épp a városon kívül, a beszakadó tetejűvel?”

Louise valójában nem ismerte azt a házat. Bernadette volt az, aki mindenfelé járt a füveivel, embereket látogatva; Louise jobban szeretett otthon közelében maradni. De bólintott, mert különben Poole asszony egész nap azzal próbálkozott volna, hogy elhitesse vele, igenis tudja, melyikről van szó.

„No, ott már persze senki sem lakik, nem is alkalmas rá, de néhány leszerelt katona ott tanyázott.” Poole asszony kissé elhúzta a száját.

Persze mindenki igen hálás volt a bátor katonáknak, akik legyőzték Napóleont és elhárították a franciák fenyegető veszélyét, de valahogy mégis úgy tűnt, Hatfield körül több ilyen ember van, mint ahány valaha is elment innen háborúba. Mindenesetre több mint ahány munkahely volt télen. Louise nem igazán értette, miért nem mennek vissza oda, ahonnan eredetileg jöttek, vagy olyan városokba, amelyek sok férfit vesztettek a harcokban.

„Az egyik katona gyújtotta fel?” – kérdezte, bár nemigen értette, ki lenne olyan ostoba, hogy felgyújtson egy épületet, amelyben épp lakik.

„Nem! Az éjszaka közepén arra ébredtek, hogy valaki egy lámpást hajított be hozzájuk! Az összetört, és lángra lobbantotta a szalmát, amin aludtak, úgyhogy sietve ki kellett menekülniük. Nagy szerencse, hogy senki sem égett meg!” Poole asszony bölcsen bólintott.

„Úgy tűnik, talán olyasvalaki a tettes, aki nem akarta itt látni a katonákat” – vetette fel Louise. „Ez látszik a legkézenfekvőbb indítéknak.”

„Hallod, miket beszélsz! Tettesekről és indítékokról beszélsz! Megint azokat a borzalmas regényeket olvasod?”

Louise úgy tett, mintha meg sem hallotta volna a kérdést. Való igaz, különös vonzalmat érzett a regények iránt, minél izgalmasabbak voltak, annál jobb, és különösen gyengéje volt minden olyan történet, amelyben egy izgalmas gyilkossági rejtélyt kellett megoldani. „Remélem, találnak valahol jobb helyet aludni” – mondta.

Mivel nem sikerült őt további találgatásokba belerángatnia a tűzesetről, Poole asszony elindult, hogy nála fogékonyabb pletykapartnert keressen, Louise pedig visszatért a munkához.

„Mit csinálunk, Louise unokatestvér?” – kérdezte izgatottan Brutus, amikor a pultra tette a kellékeket.

„Attól tartok, már megint egy Shakespeare-fóliósorozatot” – felelte. „Ha soha többé nem látok ilyet, az se lesz elég hamar. Úgy tűnik, minden magát úriembernek képzelő ifjú nélkülözhetetlen darabnak tartja a könyvtárában.”

„Szép a színe” – mondta Brutus, és finoman végigsimított a zöldre festett borjúbőrön.

„Igen, és mivel borjúbőr, nem is olcsó, úgyhogy jó munkát kell végeznünk vele, a lehető legkevesebb hulladékkal. Lássunk hát a méréshez és vágáshoz…”

„Kétszer mérj, egyszer vágj” – mondta Brutus éneklő hangon, mire Louise elmosolyodott.

„Kitűnő jelmondat, örülök, hogy figyeltél az útmutatásaimra!”

Serényen nekiláttak a munkának; Ruth szolgálta ki a betérő vevőket, hacsak nem valami szokatlant kerestek vagy ajánlást kértek.

Bernadette kora délután tért vissza egy kosárral, amely roskadásig tele volt azokkal az élelmiszerekkel, amelyeket az emberek a füveiért cserébe adtak neki, így aztán leültek, és friss, ropogós kenyeret ettek vajjal és mézzel.

„Nagyon bánnád, ha ma délután megint kimennék, ahelyett hogy a pultnál dolgoznék?” – kérdezte reménykedve Bernadette, miközben a szépen halomba rakott zöld borjúbőr-darabokat nézte az asztalon. „Van még néhány ember, akit szeretnék felkeresni…”

Louise bólintott. „Menj csak, amíg zárásra visszaérsz, hogy segíts összeszámolni a könyvelést. Tudod, fáj tőle a fejem. Brutus és én ma délután elkezdjük a füzeteket a bordákhoz varrni.”

Brutus láthatóan nagyon izgatott volt, hogy Louise engedi, hogy segítsen ennél a különleges feladatnál, amely meglehetősen kényes munka, és pontosságot igényel. Louise szeretettel mosolygott rá, miközben Bernadette felkapta a kosarát, és visszavitte az emeletre, hogy újra megtöltse.

Nem sokkal azután, hogy Bernadette ismét elment, Benjamin Baxter berontott az üzletbe olyan fellépéssel, mintha övé lenne a világ, és azonnal Brutusra szegezte a figyelmét.

Louise éppen az egyik fóliót szorította be a pult mögött, amikor meghallotta Benjamin gúnyolódó hangját. Felnézett, és látta, hogy Brutus hátrahőköl, az arca elsápadt, Ruth pedig dermedten állt a közelben, arckifejezése valahol a zavar és a rettegés között rekedt. Néhány éles szóval Benjaminnak sikerült megmérgeznie a hangulatot; előbb a bátyját sértegette, aztán alattomos hangon Ruth felé fordult.

Louise még csak nem is volt teljesen biztos benne, mit jelentenek pontosan Benjamin következő szavai – bár a sokatmondó hanghordozásból így is eléggé világos volt a természetük –, azt azonban tudta, hogy teljesen elfogadhatatlanok. Egy pillanat habozás nélkül megragadta a pultnak támasztott seprűt, és egyenesen felé masírozott.

„Kifelé” – förmedt rá, a seprűt úgy tartva, mint egy katona a szuronyát. „Ez egy könyvesbolt, Benjamin, nem kocsma – és végképp nem olyan hely, ahol efféle ocsmányságoknak helye van.”

Benjamin visszavágása félbeszakadt, amikor Louise még egy hüvelykkel magasabbra emelte a seprűt; az arckifejezése nem tűrt ellentmondást. „Akarja, hogy elmondjam az apjának, mit mondott Ruthnak? Vagy inkább Millings tiszteletes hallja előbb?” – kérdezte hideg, metsző hangon. Aztán kicsit, de szándékosan előrebökte a seprűt. „Kifelé.”

Benjamin kérkedő magabiztossága összeomlott a nő szigorúságával szemben. Káromkodott valamit, és hátrálni kezdett az ajtó felé.

„Még megemlegeti ezt” – mondta, de fenyegetőzésre szánt hangja erőtlenül csengett, amikor Louise tett még egy lépést felé.

„Ebben őszintén kételkedem” – felelte Louise.

Ahogy mögötte becsapódott az ajtó, Louise még rá is lökött egyet a biztonság kedvéért. „És maradjon is kinn!” – kiáltotta utána, aztán visszafordult Ruthhoz és Brutushoz. Sóhajtva félretette a seprűt. „Szörnyű viselkedés” – mormolta, és megrázta a fejét.

Ruth, még mindig a polcokhoz húzódva, letörölt egy hangtalan könnycseppet.

„Jól vagy?” – kérdezte Louise, és a hangja meglágyult.

A lány gyorsan bólintott, bár a keze idegesen gyűrögette a kötényét. „Igen, köszönöm, Baxter kisasszony. Milyen bátor volt, hogy így szembeszállt vele!”

„Csodálatos volt” – tette hozzá Brutus, és olyan tágra nyílt szemű csodálattal nézett rá, hogy Louise önkéntelenül is felnevetett.

„A legtöbb kötözködő meghátrál, ha szembeszállnak vele” – mondta Louise szilárd, de biztató hangon. Ruthra pillantott, és aggódva végigmérte. A lány kedves teremtés volt, de túlságosan félénk. „És egy határozottan forgatott seprű – vagy egy jól irányzott térd – még a makacsabb fajtát is gondolkodóba ejtheti.”

Néhány nappal később az idő teljesen elromlott; zuhogó eső keveredett havas esővel. Annyira nyirkos volt minden, hogy a bolt közepén álló kis kályhában – amelyet biztonságos távolságra helyeztek a könyvespolcoktól – délután közepére kialudt a tűz.

– Kitisztítom a rostélyt – ajánlkozott Brutus –, és rakhatunk új tüzet friss fával.

„Aligha van más választásunk.” Louise megborzongott, felkapta a télikabátját, és belebújt. Bernadette odafent volt a konyhában, gyógyteákat kevergetett, és bizonyára élvezte a konyhai tűzhely melegét. „Melegnek kell lennie a boltban, különben senki sem nézelődik a könyvek között elég sokáig ahhoz, hogy vásároljon valamit.”

Brutus nagy lelkesen fogott hozzá: a félig elégett, nedves fahasábokat és a hamut a hamuládába lapátolta, aztán kivitte, és a hátsó udvari szemétdombra öntötte. A tüzet igen ügyesen rakta meg, és hamarosan újra szépen égett.

– Szép munka, Brutus – dicsérte Louise. – De azért tartsd rajta a szemed. Használj annyi fát, amennyi kell, hogy elég forrón égjen, és ne aludjon ki megint, de a tűzvédő rácsot ne felejtsd elétenni.

– Leülhetek ide mellé olvasni egy könyvet? – kérdezte reménykedve Brutus.

– Persze hogy ülhetsz. Válassz, amelyiket csak akarod. Megborzolta a fiú haját, miközben visszament az elülső pulthoz. Brutus apja, Joshua, még arra is túl fösvény volt, hogy előfizetést váltson az általuk fenntartott kölcsönkönyvtárba; könyvekre pedig végképp nem készült pénzt áldozni az elhanyagolt középső fiának. Louise örömmel hagyta, hogy Brutus annyit olvasson a könyvesboltban, amennyit csak kedve tartja; a segítsége bőven megérte.

– Előbb moss kezet – figyelmeztette, amikor meglátta hamus ujjait. A fiú rámosolygott, aztán elszaladt, hogy engedelmeskedjen.

Louise ismét letelepedett a pulthoz, kézbe vette az aznapi levelezést, és nekilátott átnézni azt. Néhány megrendelés a The Timesban feladott legutóbbi hirdetésük nyomán, egy üzenet a nyomtatótól, hogy legyenek szívesek elhozni a következő adag Shakespeare-kötetet könyvkötésre… Louise felnyögött. Már megint Shakespeare! A zöld borjúbőrbe kötött adag még mindig a könyvprésekben száradt! Nos, majd átküldi érte Brutust reggel.

Megcsörrent az ajtó fölötti csengő, és Louise bosszúsan felpillantott, amikor nedves, hideg huzat csapott végig rajta, felborzolva az íróasztalon lévő papírokat. Csak Poole asszony lépett be, úgyhogy Louise biccentett neki, és visszafordult a levelezéshez.

Csendes délután volt, ilyen nyomorúságos időben nem sokan merészkedtek messzire az otthonuktól. A postakocsi dübörögve haladt el az üzlet előtt, paták csattogása és kerekek zörgése közepette, majd bekanyarodott a fogadó udvarára, a kocsis pedig friss lovakért kiáltozott.

Akkor már majdnem négy óra lehet. Louise sóhajtott, és a pénztárkönyvért nyúlt. Ideje összeadni a napi bevételt. Bár a délután csendes volt, délelőtt sok apró eladásuk akadt, vette észre, és fáradságosan számolni kezdett, remélve, hogy a húga majd lejön, és ellenőrzi a számolását.

A templomóra elütötte a négyet, és Louise éppen szólni készült Ruthnak, hogy zárja be az ajtót, és fordítsa meg a kis táblát ZÁRVA feliratra, amikor a bolt ajtaja ismét kinyílt. A köszöntő szavak a torkán akadtak, amikor meglátott egy magas férfit, aki puszta termetével szinte teljesen eltorlaszolta a bejáratot.

Szeme sarkából észrevett egy fekete árnyat, amely a nyitott ajtó felé iramodott, és felkiáltott:

– Crafty, ne!

A küszöbön álló óriási férfi megemelte hatalmas csizmáját, ügyesen útját állta a szökni készülő jószágnak, majd becsukta maga mögött az ajtót, és a pulthoz lépett. Louise felbámult rá, szinte megbabonázva. Kevés férfi akadt a környéken, aki egyáltalán szemmagasságban lett volna vele, ez az ember azonban szinte óriás volt; legalább egy fejjel magasabb lehetett nála, ha nem többel.

– Hová tegyem ezt? – dörmögte, és Louise csak ekkor vette észre, hogy az egyik széles vállán egy láda pihen.

FEJEZET 2

Egy nem tervezett megálló

A postakocsi zörögve gördült be egy tekintélyes fogadó zsúfolt udvarára, a kocsis pedig türelmetlenül új fogatot sürgetett. Az eső egyenletesen csöpögött Shaun kalapjának karimájáról, és jó minőségű, sokgalléros nagykabátja ellenére is már a nyakán csorgott lefelé a víz. Felhúzta a vállát a hideg ellen, és érezte, ahogy a nedvesség összegyűlik a lapockái között.

Már harmadszor vagy negyedszer bánta meg hirtelen ötlettől vezérelt döntését, hogy átadta a benti ülőhelyét annak az idős, gyengének látszó úrnak, aki az utolsó megállónál szállt fel. De még miközben fintorgott is, Shaun tudta, hogy ugyanezt tenné újra, ha ismét választás elé kerülne. Néha valóban túlságosan is jószívű volt a maga kárára.

„Hatfield!” kiáltotta el magát valaki, mire Shaun kissé felélénkült. London már nem lehetett messze. Ha jól emlékezett, ez volt az utolsó lócseréjük — vagy talán még egy lesz, mielőtt végleg befutnak a városba. Még ma estére odaérhetne, ha akarna.

De aztán mi?

A gondolat súlyosan és nemkívánatosan nehezedett rá. London december közepén, hidegen és sötéten, aligha ígérne szívélyes fogadtatást. Valami túlzsúfolt fogadóban kötné ki, enne valami kétes ételfélét, és valószínűleg még akkor is nyirkos volna, mire ágyba kerül. Nem várt rá senki a fővárosban, nem volt ott számára fenntartott hely egy kandalló mellett, sem családtag, sem barát, aki örömmel üdvözölte volna.

Kipillantott a fogadóra, melynek ablakai sárgán derengtek át az esőn, melegséget ígérve. Az udvar tele volt sürgés-forgással — marcona postakocsis legények sürögtek-forogtak, a nyugtalan lovak patája dobogott, a nedves széna szaga pedig egy kiadós étel ígéretével elegyedett.

Shaun döntött. Kihajolt, és a zsivajon át felkiáltott a bakon ülő kocsisnak:

„Leszállok!”

A kocsis közömbösen vállat vont, Shaun azonban nem vesztegette az időt. Felkapta a táskáját, és lemászott a sáros fogadóudvarra; csizmája cuppanva ért földet.

Amint elhúzódott a postakocsi mellől, látta, hogy egy tagbaszakadt férfi felmászik, és két nehéz faládát old le a tetőről. Szilárdnak és jól megmunkáltnak látszottak, olyan ládáknak, amelyekben vagy valami értékes, vagy egyszerűen csak valami igen súlyos holmi lapul.

„A könyvesboltba” — kiáltotta le a tagbaszakadt férfi egy vézna fiúnak. „Vidd át az egyiket, Ned, én mindjárt megyek a másikkal.”

A fiú megtette, ami tőle telt, de a ládát még a földről sem tudta elemelni. Ha a könyvesboltba ment, akkor valószínűleg könyvekkel volt tele. Shaun odalépett, és egy pennyt nyújtott felé.

„Elviszem a ládát, ha addig vigyáz a táskámra, fiú.”

„Nagyon kedves, uram! A könyvesbolt ott van mindjárt a szomszédban, arra.” Az érme egy szempillantás alatt eltűnt, a fiú pedig magához szorította Shaun táskáját.

„Köszönöm, uram” — szólt oda a férfi, miközben lemászott, aztán a lovakhoz sietett segíteni. „Kérem, mondja meg a Baxter kisasszonyoknak, hogy a másik ládával is ott leszek mindjárt.”

„A Baxter kisasszonyok?” — ismételte Shaun magában, miközben a mutatott bolt felé indult. Nem gondolta volna, hogy hölgyeknek visz majd könyveket, de a gondolat felkeltette az érdeklődését.

A láda nehéz volt, de Shaun számára ez meg sem kottyant. Vállára emelte, átment a boltív alatt, majd jobbra fordult, amerre a fiú mutatta, és rögtön meglátta a szomszédos épület ajtaja fölött függő, kézzel festett cégtáblát: Baxter’s Fine Books könyvesbolt.

Az ajtó fölötti csengő halkan megcsendült, amikor Shaun vállal benyomta, és belépett a hívogató melegbe. Odabent megtorpant egy pillanatra, hogy a szeme hozzászokjon a félhomályos, otthonos belső térhez. Öreg papír és friss ragasztó illata töltötte be a tüdejét, s ez különös módon megnyugtatóan hatott rá; egy távoli kandallóban pattogó tűz pedig csak fokozta a csendes szorgoskodás érzetét.

Mozgást érzékelt a lába közelében, és épp időben pillantott le, hogy meglásson egy karcsú fekete macskát, amely mellette akart kiosonni. Gyengéden útját állta a csizmájával.

Valahonnan a közelből egy női hang szólalt meg, élesen és sürgetően, bár Shaun nem értette pontosan a szavakat. Biztos figyelmeztetés volt, hogy ne engedje ki a macskát. Az állat egy pillanatig dühösen rábámult, aztán farkon fordult, és sértődötten visszaosont a bolt belsejébe.

Miután határozottan becsukta maga mögött az ajtót, Shaun megállt egy pillanatra, hogy magába szívja a hely hangulatát. Mint minden könyvesbolt, ahol valaha megfordult, ez is menedéket jelentett: fapolcai roskadoztak a kötött kötetektől, a teret pedig a helyiség különböző pontjain ügyesen elhelyezett üveg olajlámpák fénye világította be.

És akkor meglátta őt.

A pult mögött ült; sötét haját rendes kontyba tűzte a tarkóján, halvány arcát pedig hosszú, göndör fürtök keretezték. Tág mogyoróbarna szeme felpillantott rá, és egy rövid pillanatra egészen elképedtnek látszott.

Shaun már hozzászokott ahhoz, hogy így nézzenek rá — mezítláb is jó kétméteres volt, úgyhogy a legtöbb ember végigmérte, valahányszor eléjük került —, ezért csak ennyit kérdezett:

„Hová tegyem?”

A nő pislogott, még mindig kissé meghökkentnek tűnt, ezért Shaun a szabad kezével a vállán nyugvó ládára mutatott.

„Jön még egy. Hová tegyem le őket?”

Az ajtó ismét kinyílt, jeges légáramot engedve be, aztán becsukódott, és a fogadóból ismert tagbaszakadt férfi megszólalt:

„Jó napot, Louise kisasszony.”

„Jó napot, Thomas úr.” Úgy tűnt, a nő magához tért az első meglepetéséből, és felállt. Most Shaunon volt a sor, hogy meglepődjék. Még sosem találkozott ilyen magas fiatal hölggyel. Lepillantott, nem áll-e talán valami emelvényen a pult mögött, de nem így volt; elsétált mellette, és a feje búbja majdnem Shaun álláig ért.

„Ide, legyen szíves.” A pulton túl a padló egy szabad részére mutatott. „Köszönöm, uraim.”

Shaun letette a ládáját, és Thomas úr is ugyanígy tett. „Szívesen, Louise kisasszony!” Thomas úr megemelte a sapkáját, aztán ismét távozott, Shaun pedig ott maradt még egy kicsit. Nem igazán tudta eldönteni, mi késztette arra, hogy maradjon — a könyvesbolt barátságos melege, a papír és tinta vigasztaló illata, vagy a feltűnő fiatal nő. Talán mindhárom.

„Segíthetek felnyitni őket?” ajánlotta fel, a két ládára biccentve, amelyek mindkettő le volt szögelve.

„Elboldogulok vele, köszönöm” — felelte udvariasan Louise kisasszony. Benyúlt a pult mögé, és elővett egy vas feszítőrudat, olyan könnyedén kezelve, hogy Shaun kissé megütközött.

Shaun érdeklődve figyelte, ahogy ügyesen az egyik láda fedele alá illeszti a feszítővas lapos végét. Egy gyakorlott mozdulattal ránehezedett a másik végére, mire a fa tiltakozva megnyekkent, és a szegek sorra kezdtek kipattanni. Shaun elismerően felvonta a szemöldökét.

Nem csupán mozdulatainak könnyed magabiztossága és az, ahogyan a szerszámot kezelte volt figyelemre méltó, bár az önmagában is elég lett volna. Hanem az ellentét: sötét haja elegánsan, rendben feltűzve simult a tarkójára, tartása kecses volt, miközben az, amit éppen tett, merő gyakorlatiasságot sugallt. Még sosem látott nőt feszítővassal a kezében, és hazudott volna, ha azt állítja, hogy ez nem ragadta meg különösebben.

Louise kisasszony módszeresen folytatta a munkát, csendes elszántsággal feszítve ki egyenként a szegeket, míg a láda fedele végül le nem vált. Épp csak annyira billentette fel, hogy belepillanthasson a tartalmába, elégedetten bólintott magának, aztán visszaillesztette. Meg sem torpant, máris a második ládát kezdte felnyitni ugyanazzal a csendes hatékonysággal.

Shaun észrevette magán, hogy bámulja, és megköszörülte a torkát, félrepillantva. Annyira azért nem volt ostoba, hogy hangot is adjon a csodálatának. Egy olyan megjegyzés, mint hogy »Még sosem láttam nőt ilyet csinálni«, bizonyára egy csípős választ és egy megvető pillantást érdemelt volna ki – és teljes joggal.

„Segíthetek valamiben, uram?”

A halk hang úgy meglepte, hogy rögtön megfordult, és egy nála jóval kisebb alakot látott a könyöke mellett. Egy másik lány volt — ez alig volt több gyereknél —, szőke hajjal és nagy, ideges szemekkel, amelyek szinte az egész arcát kitöltötték. Kezét a köténye előtt kulcsolta össze, miközben felnézett rá; pillantása futólag Louise kisasszony felé rebbent, aztán visszatért hozzá.

„Va… valami különöset keres, uram?” hebegte, s a hangja kissé megremegett.

„Csak nézelődöm” – felelte Shaun, és zavarba jött, amikor rádöbbent, hogy valójában csak ott álldogált, és Louise kisasszonyt bámulta csodálattal. Persze. Csak nézelődöm.

„Nagyon jó, uram!” A kis szőke idegesen elsietett a polcok közé, s Shaun akaratlanul is a fekete macskára gondolt, amely korábban ugyanígy tűnt el.

„Van valami műfaj, amit különösen kedvel?” kérdezte Louise kisasszony, visszaillesztve a második láda tetejét, majd felállva.

Magas, talpraesett nők. Az alsó ajkába harapott, hogy visszatartsa a szavakat, de eltartott egy pillanatig, míg ráébredt, hogy a nő azt kérdezi, miféle könyveket szeret olvasni.

„Regényeket, bevallom” – mondta. „De jelenleg úton vagyok, és nincs otthonom, ahol tarthatnám őket, úgyhogy attól tartok, komolyabb vásárlást nem engedhetek meg magamnak. Valami olvasnivaló az útra azonban jólesne.”

„A regények azon a két polcon vannak, közvetlenül maga mögött.” A távolabbi fal felé intett, aztán megállt, és tetőtől talpig végigmérte őt fürkésző pillantással. Széles, ragyogó mosoly derítette fel az arcát. „Gulliver utazásai? Magának bizonyára többnyire olyan érzése van, mintha Lilliput földjén élne.”

Shaun halkan felnevetett, méltányolva a nő gyors észjárását. „Olvastam” — felelte.

A nő kissé félrebillentette a fejét, mintha mérlegelné a szavait, de nem mondott többet. Egyszerűen visszaült a helyére a pult mögé, őt pedig ott hagyta ácsorogni. Csakhogy Shaun nehezen tudta levenni róla a figyelmét. Sokkal jobban érdekelte a magas, rátermett fiatal hölgy, mint a polcokon sorakozó könyvek bármelyike.

A polcokhoz kellett volna mennie, és könyveket nézegetnie, ehelyett azonban csak úgy könnyedén a pulthoz támaszkodott. Igen elszokott már attól, hogy csinos fiatal hölgyekkel beszélgessen — különösen olyanokkal, akik így mosolyognak —, és némán azért fohászkodott, nehogy túlságosan esetlennek tűnjék. Legalább a magassága láthatóan nem ijesztette meg a nőt, ami üdítő újdonságnak számított.

„Amikor bejöttem, észrevettem” — kezdte óvatosan —, „hogy ferdén áll a tűzjelző táblájuk.”

„Csakugyan?” – felelte a nő, fel sem nézve. „Biztos vagyok benne, hogy nem fog számítani, ha valóban tűz üt ki.”

A hangja olyan száraz volt, hogy Shaun egy pillanatra meg is lepődött. Elmosolyodott, és egy kicsit közelebb hajolt, a nő azonban már másra figyelt: lúdtollal a kezében számokat kezdett összeadni egy könyvben, amely minden bizonnyal az eladási naplójuk volt. Shaun észrevette, hogy az ujjai enyhén megfeszülnek, mintha úgy segítene magának követni az összegeket. Lebilincselő volt, ahogy összpontosított, de ahogy a férfi tekintete végigsiklott az oldalon, nem tudta nem észrevenni, hogy valami nem kerek.

„Ez nem helyes” – mondta ösztönösen. „Nem vitte át a kettest.”

A nő megdermedt, tollhegye félúton megállt. Lassan felnézett rá, mogyoróbarna szeme elkerekedett a meglepetéstől. „Elnézést?” – mondta, egészen elképedve. „Hogy láthatja ezt egyáltalán fejjel lefelé?”

„Szeretem a számokat” – felelte apró vállrándítással. „Mindig is szerettem. Apám tanított rá még fiúkoromban, azóta pedig bőven volt alkalmam gyakorolni. A hadseregben a feladataim közé tartozott a főkönyvek átnézése — rendszerint rossz fényben és kényelmetlen szögből.” Halvány mosoly suhant át az arcán. „Így lehet a leggyorsabban kideríteni, ha valaki megdézsmálja a pénztárt.”

A döbbenet lassanként eltűnt a tekintetéből, és valami ahhoz hasonló vette át a helyét: kíváncsiság. „Értem” – mondta lassan, bár még mindig kétkedőnek látszott.

„Segíthetek” – ajánlotta Shaun, és még mielőtt a nő tiltakozhatott volna, megkerülte a pultot.

Ám amikor a nő mellé indult, valami a padlón megragadta a tekintetét. Hirtelen megtorpant, lenézett, és egy fél rágcsáló maradványait pillantotta meg.

Shaun fintorgott. Kész csoda volt, hogy a hölgy az iménti nagy sürgés-forgásban még nem lépett bele. Hátrált egy lépést, majd gondosan visszatért eredeti helyére, a pult túlsó oldalára. „Van egy igen ügyes egerészmacskájuk” – jegyezte meg szárazon, a hátborzongató bizonyíték felé intve.

A nő követte a pillantását, aztán felsóhajtott, és önironikus mosoly jelent meg az arcán. „Kétségkívül. Sajnos ahhoz is tehetsége van, hogy ilyen… emlékeztetőket hagyjon nekünk.”

Louise megfordította a főkönyvet, és elé tolta, láthatóan egy csöppet sem zavarta az incidens. „Ha már ennyire ragaszkodik hozzá, hogy segítsen, legalább legyen hasznos” – mondta, bár a hangja jóval enyhébbé vált.

Shaun átvette a főkönyvet és a lúdtollat, s nem tudta elfojtani a kis mosolyt. Valóban egészen szokatlan fiatal hölgy volt. Végignézte az oldalt, ezúttal fentről kezdve, hogy a magabiztossága miatt véletlenül se nézzen el semmit. A számok egyszerűek voltak, alig került erőfeszítésébe kijavítani a hibás összeadást — mégis furcsa módon nem akart sietni, ha másért nem, hát csak azért, hogy minél tovább elnyújtsa ezt a kis együttlétet.

Mire végzett, a számok tökéletesen kijöttek. Shaun letette a tollat, és visszacsúsztatta a főkönyvet a nő oldalára a pulton.

„Nos” – mondta. „Kész is vagyunk.”

Louise átnézte a munkáját; arckifejezése eleinte semmit sem árult el. Aztán felnézett rá, és Shaun egy pillanatra egészen váratlanul érte a mogyoróbarna szemében felvillanó csillogás.

„Köszönöm” – mondta halkan.

Shaun elfojtotta a késztetést, hogy széles vigyorra húzódjon a szája. „Örömmel.”

FEJEZET 3

Micsoda látvány

Louise életében még soha nem akadt el a szava, de most igen. Ha azokról a tulajdonságokról volt szó, amelyeket egy férfiban keresett, ez a férfi talán az első volt, akivel valaha találkozott, és aki mindegyiknek megfelelt. Zavarba ejtően jóképű volt, úgy, hogy Louise szíve hevesebben dobogott, izmaiban pedig ott feszült a késztetés, hogy végigrohanjon a High Streeten, levezetni a fölös energiát. Egy másik erénye az esze volt. Gyorsan észrevette a számolásban ejtett hibáját, pedig fejjel lefelé, félhomályban nézte a lapot. Most pedig Louise azt figyelte, ahogy befejezi a számolást, közönség előtt, mintha ez a legcsekélyebb fáradságába sem kerülne. Louise szerint ettől egyszerűen el lehetett ájulni.

Azt is észrevette, hogy ferdén áll a tűzjelző táblájuk. Louise fejben megjegyezte, hogy majd intézkedik felőle. A végső csapást azonban az mérte rá, hogy kiszúrta Crafty beleit – Louise számára teljességgel érthetetlen volt, hogy nem lépett bele, és nem csúszott el rajta. Ez a férfi elképesztően szemfüles volt.

Reggel, a szokásos rend részeként, már ellenőriztek és feltakarítottak mindent, de valamiért Crafty megint otthagyott egyet. Vajon újabban rászokott erre? Louise nagyon remélte, hogy nem. Bár Pie kezdte ellesni az anyja fortélyait; valószínűleg inkább a fiatalabb macska hagyta ott a piszkot.

De ebben a férfiban a legkiemelkedőbb mégis az volt, hogy milyen hatalmas termetű. Louise annyira hozzászokott már, hogy szemmagasságban legyen a férfiakkal, sőt gyakran magasabb is náluk. Apja magas, zömök alkatát örökölte anyja finomabb termete helyett. Ez igazából sosem jelentett gondot, csakhogy a legtöbb férfi mellett esetlennek, valóságos óriásnőnek hatott. Ez a kedves férfi előtte legalább egy fejjel magasabb volt nála, és életében először Louise törékenynek érezte magát.

„Köszönöm” – mondta, és felnézett rá, remélve, hogy arckifejezése talán finomnak hat. A közelben nem volt tükör, amelyből megállapíthatta volna, sikerült-e vagy sem.

– Örömmel – mondta a férfi, és biccentett. Nem éppen elmosolyodott, de a szája sarka olyan vonzón rándult meg, hogy annak épp akkora ereje volt, mint egy mosolynak. Ha igazán rámosolyogna, Louise talán még el is ájulna.

Az bizony új élmény volna.

„Honnan jött?” – kérdezte Louise nem valami finoman. „Korábban még nem láttam Hatfieldben. Esetleg a városba költözik?”

„Átutazóban vagyok” – felelte vállat vonva.

Louise szíve összeszorult, amikor a kacérkodása kudarcot vallott. „Nem túl bőbeszédű.”

„Megszokás. A hadseregben szoktam rá.”

Louise közvetlenebbül nézett fel rá, amikor a férfi ezt önként elárulta, és élvezte ezt az új érzést, hogy fel kellett emelnie a fejét, ha a szemébe akart nézni. „Katonaként szolgált?”

„Igen” – mondta. „És hogy a korábbi kérdésére is válaszoljak: igazából már nem tartozom sehová. A családom eredetileg Yorkshire-ből származott, Halifax környékéről, de már senki sincs meg közülük. Az elmúlt éveket katonai szolgálatban töltöttem, de eladtam a tiszti rangomat, és most ki kell találnom, mihez kezdjek ezután.”

Ez volt a leghosszabb mondat, amit eddig hallott tőle, és olyan sok mindent megmagyarázott. Louise azért akarta szóra bírni, hogy kihallja a kiejtését, és lám, ott is volt: az északi tájszólás finom íze, amely időről időre felbukkant. Mégis úriember módjára beszélt, és a ruhája is erről árulkodott, állapította meg Louise gyakorlott szemmel. Nem hivalkodó vagy különösen divatos darabok voltak, de jó minőségűek, még ha a kabátja pillanatnyilag alaposan át is ázott.

„Tehát Yorkshire felől jön, és Londonba tart? Nézzük csak, találunk-e magának valami regényt, hogy könnyebben teljék az út. Erre tessék” – mondta, gondosan átlépve a beleket, miközben megkerülte a pultot, és a regényekhez vezette. „Szép választékunk van. Apám éppen Franciaországban van, és időnként ládákat küld nekünk könyvekkel. Az egyik az övé volt, amit behozott; igazán kedves volt öntől.”

„Semmiség” – mondta a férfi, miközben odaértek a polcokhoz, ahol tengeri kalandokról és távoli vidékek felfedezéséről szóló regények sorakoztak.

„Ez igen mulatságos olvasmány” – mondta Louise, és leemelt egy példányt a The Diverting History of John Gilpin című könyvből. „A kölcsönzőrészlegünkben igen népszerű, úgyhogy az utazók számára mindig tartunk belőle megvásárolható példányokat is.”

A kezébe adta, ő pedig odatartotta a kabátzsebéhez. Belefért, és elégedetten biccentett.

„Figyelni fogom magának a hasonlókat. Ha megad egy címet, ahol elérhetem, értesíthetem, amikor efféle kötetek érkeznek.”

„Nos…” Megvakarta a fejét. „Még nem tudom pontosan, mi lesz az a cím. Nem biztos, hol szállok meg ma éjjel.”

Louise azonnal rávágta: „Teljes szívemből ajánlom a szomszédban a Vörös Oroszlán fogadót; vegyen ki ott egy szobát, mielőtt mindet kiadnák. A Hattyút viszont nem ajánlom, az pár utcával odébb van. A legutóbbi vendég, aki ott megszállt, tele lett poloskacsípésekkel.”

Rémület villant az arcán, majd hálásan biccentett a javaslatért. „A hadseregben árokban is aludtam már, de most, hogy leszereltem, mindig jól esik egy kis kényelem. Hadd fizessem ki a könyvet, aztán elmegyek a Vörös Oroszlán fogadóba, és kérek egy szobát.”

Lebonyolították a vásárlást, ő pedig elindult kifelé az ajtón. Bernadette ugyanabban a pillanatban tért vissza, és könnyedén kibújt a férfi karja alatt.

A férfi finoman hátralépett, végignézett a helyiségen. Louise rögtön rájött, hogy a macskát keresi, mielőtt sarkon fordult és távozott. Louise-nak úgy tűnt, hogy a búcsúzó pillantásában volt némi sóvárgás, vagy valamiféle sajnálat.

– Ki – Bernadette hangja kizökkentette Louise-t abból az ábrándos bámulásból, amellyel az ajtót nézte – volt az? Micsoda termet!

„Csak egy átutazó. Vigyázz!” — kiáltott fel Louise, majdnem túl későn, amikor Bernadette egyik lábujja beleakadt az egyik láda szélébe.

„Jaj, jaj!” Bernadette fél lábon ugrált a pult körül, Louise pedig sietve elkapta a vállát, és még azelőtt megállította, hogy belelépett volna az egérbelsőségekbe.

„Mi a… Crafty!”

„Azt hiszem, valójában Pie csinálta.” Louise odavezette Bernadette-et a zsámolyhoz, hogy leüljön, miközben összeszedte az egértakarításhoz szükséges eszközöket. „Jól van a lábujjad?”

„Azt hiszem.” Bernadette megmozgatta a lábát. „Szerencse, hogy még rajtam volt a csizmám. Mi van a ládákban?”

„Az egyik apától jött.” Louise elmosolyodott, amikor látta, hogy a húga szeme felcsillan a jó hírre. „Még nem volt időm átkutatni, van-e benne levél.”

„Csak az egyik? Kettő van itt…”

„A másik a Minerva Press legújabb regényszállítmánya.” Ez volt a nagyobbik a kettő közül, az, amelyiket a zömök egykori katona hozta be. Louise elpirult a gondolatra, hogy a férfi egy láda szerelmes regényt cipelt be neki; gyorsan vissza is csukta a tetejét, mielőtt még megláthatta volna, mi van benne.

„Nos, jobb lesz kicsomagolni őket, mielőtt még valaki más is bejön, és átbotlik rajtuk. Brutus, Ruth, még itt vagytok?” — szólt ki Bernadette.

Ruth szellemként bukkant elő a polcok mögül, és félénken bólintott. Brutus közvetlenül mögötte volt, könyvvel a kezében.

Louise elmosolyodott, ahogy rájuk nézett. Otthon egyik fiatalnak sem nagyon akadt alkalma olvasni; gyakran lehetett őket egyenként vagy együtt a bolt valamelyik csendes zugában találni, orrukat könyvbe temetve. Louise ezt a legkevésbé sem bánta, mert gyorsan elvégezték a munkájukat, és mindig készen álltak segíteni, ha szükség volt rájuk. Az idő többi részében nyugodtan olvasgathattak.

„Ki kell pakolnunk ezeket a ládákat, és eltüntetni innen. Tudtok segíteni? Utána pedig mindkettőtöket hazakísérlek.” Ilyenkor odakint már sötét volt, és Louise nem gondolta, hogy bármelyiküknek egyedül kellene kint járnia éjszaka.