NICOLA WHYTE

Nicola Whyte: 10 Marchfield Square

Copyright © Nicola Whyte, 2024

Hungarian translation © Sárpátki Ádám, 2025

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Nicola Whyte: 10 Marchfield Square

RAVEN BOOKS, Bloomsbury Publishing Plc, London, 2025

Fordította: Sárpátki Ádám

ISBN: 978 963 598 413 8 (epub)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

A magyar borítót szerkesztette: Tót Barbara

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Pozsik László

Korrektor: Kővári Bettina, Ligeti Szilvia

Tördelés: KFBook Design Studio

Műfaj: krimi

1.
Celeste

Celeste van Duren fészkelődött kicsit a karosszékében, nehogy véletlenül elszundítson. Lassan lenyugodott a nap, aranyló őszi fénybe vonva a nő gondosan elhelyezett fotelját, megteremtve a nagyon is kellemes szunyókálás tökéletes körülményeit. Ma azonban nem alhatott. Arra várt, hogy valaki megtalálja a testet.

Richard Glead teste közel egy napja feküdt a Marchfield tér 10. konyhájának padlóján. Celeste kezdetben nem tudta biztosan, hogy meghalt-e. Ha az ingét borító vérből indult ki, akkor egyértelműen megsebesült, de talán csak elvesztette az eszméletét. Az asztalon emellett néhány sörösüveg is állt, ezért lehetségesnek tűnt, hogy a férfi megsebesült, és holtrészegre itta magát.

Mint kiderült, egyszerűen csak halott volt.

Celeste-nek megfordult a fejében, hogy riasztja a rendőrséget, ám végül úgy döntött, jobb lenne, ha nem kellene felhívnia mások figyelmét arra, hogy kémkedik a bérlői után. Richard Glead borzalmas ember volt – sőt Celeste úgy vélte, még emberszámba sem igen lehetett venni, és az egyetlen rejtély vele kapcsolatban az, hogy eddig miért nem ölte még meg senki.

Ám hosszú órák szemlélődése után, arra várva, hogy Richard szerencsétlen felesége felfedezze a testet, Celeste kezdett aggódni, hogy a nő talán nem fog hazajönni. Talán Linda Glead végre összeszedte a bátorságát, és elhagyta szörnyeteg férjét. Nem mintha Celeste nem örült volna egy efféle végkifejletnek, de minduntalan arra gondolt, hogy ha valaki, hát Mrs. Glead megérdemelné, hogy holtan lássa Mr. Gleadet.

Felemelte a távcsövét.

Az eltelt órák alatt a Richard ingének elején lévő élénkvörös vérfolt besötétedett; ám Celeste innen úgy látta, a konyhapadlóra nem került belőle – ez pedig örömmel töltötte el. Néha megfigyelte, ahogy Linda úgy súrolja a padlót, mintha az élete múlna rajta – és bizonyos napokon ez igaz is volt. Az asztalon heverő ezüst pénzérme még egyszer, utoljára megcsillant a londoni házak mögé lebukó nap fényében.

Talán mégis hívnia kellene a rendőrséget. Nem igazán rajongott az ötletért, hogy olyan kotnyeles alaknak lássák, aki órákat tölt az ablakánál, a szomszédait figyelve, de persze egy nyolcvankét éves, csípőprotézises nő, akinek a legtöbb barátja már nem él, mégis mivel tölthetné az idejét?

A távcsövével körbepásztázta a teret. A háza felső lakrészének nagy kilátóablakából rálátott a jobbra és balra eső lakások ablakaira. A jobb oldali tömb első emeletén, a 7. szám alatt élő Audrey, a takarítónője, épp most ért haza, és Celeste figyelte, ahogy megáll a konyhaablaknál, miközben talán épp egy csésze teát készít magának.

Mr. Hetherington a kerekesszékében ülve rajzolgatott az udvaron, ám ekkor megérkezett Mrs. Hetherington, hogy visszahívja a földszinti lakásukban lévő műtermükbe. Közvetlenül Celeste lakosztálya alatt éltek, aki mindig csodálta, hogy olyan keveset vitatkoznak, pedig életük szinte minden pillanatát együtt töltik. A néhai Mr. van Duren csodálatos férfi volt, és Celeste imádta őt, ám a nyugdíjba vonulásuk után még nekik is külön kellett tölteniük némi időt, hogy megőrizzék a nyugalmukat.

Tovább pásztázott a távcsövével. A 4. szám alatt élő Gordon százados a szokásos padján ücsörgött, a The Timesszal a kezében, habár az egyre gyérülő fény miatt bizonyára hamarosan ő is bevonul majd, míg a 6. szám alatt lakó Brigitte Hildebrandt épp az imént lépett a térre, jelenlegi gavallérja társaságában, aki drága holmikkal teli bevásárlószatyrokat cipelt. A bal oldali tömbben látszólag senki más nem volt otthon; ablakaikat egyhangúvá tette az élettelen, szürke üresség.

Halk kattanás jelezte Dixon, Celeste inasának érkezését; pár pillanat múlva a férfi már mellette állt, és letette a kis asztalra az uzsonnatálcát.

– Történt valami? – kérdezte.

A nő leengedte a távcsövet, és felsóhajtott.

– Semmi.

– Nem rávall, hogy egész este kimaradjon – mondta Dixon, és Celeste elfojtott egy mosolyt. Dixon, aki nem helyeselte, hogy megfigyeli az embereket, csak ritkán reagált a megállapításaira, és azt a benyomást keltette, hogy méltóságán alulinak tartja a dolgot. Néha azonban kibújt a szög a zsákból…

– A férje ezúttal nagyon megverte – mondta Celeste. – Talán ez volt az utolsó csepp a pohárban.

– Ez nem hangzik valami jól, igaz? – jegyezte meg Dixon, miközben odanyújtott neki egy csésze teát. – Mármint a rendőrség szemében.

– Nem, feltehetőleg nem.

Dixon leült a másik fotelba, míg Celeste bécsi vajas kekszért nyúlt.

– Holnap este pókereznének – jegyezte meg a nő, míg a teáját kortyolta. – Előbb-utóbb megtalálják a testét.

– Akkor pedig kikérdezik a téren lakókat, és rájönnek, hogy ön rálát a 10. számra. Kíváncsiak lesznek, miért nem jelentettük az esetet.

Celeste beleharapott a kekszbe.

– Igazad van – mondta végül. – Rossz megfigyelőnek lenni rosszabb, mint túl kíváncsinak, legalábbis a rendőrség szemében. Tea után felhívjuk őket.

Mint kiderült, végül senkit sem kellett felhívniuk. Amikor Dixon felállt, hogy kisegítse Celeste-et a fotelból, mozgásra lett figyelmes.

– Hoppá! – kiáltott fel fojtott hangon, és kihúzta magát, hogy jobban lássa. – Hazatért az asszony.

Celeste azonnal a távcsövéért nyúlt, és látta, hogy „az asszony” tényleg hazatért, és épp átvág az udvaron. Nézte, ahogy Linda Glead görnyedt alakja, arcába lógó hajjal, belép a 10. szám alatti lakásba. Celeste lélegzet-visszafojtva várt, a konyhaablakot figyelve, amíg Linda fel nem bukkant, meg nem állt az ajtóban, és le nem nézett a férje földön fekvő testére.

Egy Mississippi, számolta Celeste, két Mississippi, három Mississippi…

Linda megmoccant és előreosont, mintha nem egészen értené, mit lát. A halál talán megváltoztatta Richard Glead arcát, vagy a felesége úgy gondolta, hogy a férfi valószínűleg csak alszik, és ha felébreszti, azzal csupán annyit ér el, hogy újabb monoklit kap tőle.

Ám miközben Celeste azt figyelte, hogy a frissen megözvegyült Linda Glead megáll a férje vérbe fagyott holtteste felett, azon tűnődött, vajon lassú reakciója nem valami másnak tulajdonítható-e.

Talán egész egyszerűen nem hitte el, hogy ekkora szerencse érte.

2.
Audrey

Audrey Brooks most is, mint mindennap, amikor munka után hazaért, a nappali ablakmélyedésében ülve itta meg a teáját. Élvezte ezt a békés fél órát, amikor csak ő volt a lakásban, mielőtt még keresett volna magának valamilyen házimunkát, amivel csillapíthatta a lelkiismeret-furdalását. Mei ugyan váltig állította, hogy szükségtelen folyamatosan takarítania, és hogy a nagyobb fizetése (és nagyobb hálószobája) miatt örömmel ad bele többet a lakbérbe, Audrey sosem tudott szabadulni a lekötelezettség érzésétől. Mei nagyszerű barát volt, és neki köszönhetően költöztek a Marchfield térre, ám a lakbérrel kapcsolatos egyenlőtlenség nagyon nyomasztotta Audrey-t, úgyhogy azzal igyekezett kiegyenlíteni a számlát, amihez értett.

Kinézett a téren át oda, ahol Roshan Jones, a mindenes épp felsöpörte a lehullott leveleket a kúria előtti térkőről. Az épület, amely egykor dupla frontos, György korabeli városi ház volt, ám most két nagy lakásra volt osztva, szinte teljesen elfoglalta a tér egyik oldalát, és Roshan mindig tisztán tartotta a kövezetet mind Celeste, mind Hetheringtonék előtt.

Audrey mozgásra lett figyelmes, és arrafelé fordult, végigpásztázva az udvaron túl húzódó kis, központi kertet, amely a végében lévő kovácsoltvas kapukig nyúlt. Ott épp most érkezett meg új pasijával Mrs. Hildebrandt, aki pont olyan filmsztárnak tűnt, amilyen régen volt; teveszínű gyapjúkabátja és szőrmekalapja őszi eleganciát kölcsönzött neki.

Lent a kertben Gordon százados a padján ülve szúdokut fejtett egy újságban, azzal az ezüsttollal, amelyet a zakója felső zsebében tartott. Időről időre megállt, ősz bajszához ütögette a tollat, aztán újra írni kezdett. A százados néha fellengzősen viselkedett, de Audrey nagyon szerette. Mindenkit szeretett itt, kivéve Richard Gleadet és az 5-ös lakásban élő furcsa fickót, aki mindig úgy viselkedett, mintha a többi lakó nem is létezne.

A régi kocsiszínek és a fenti cselédszobák – ezeket lakásokká alakították – a kert két oldala mentén húzódtak, a főkapu és a kúria között. Audrey figyelte, ahogy Mrs. H. és a barátja végigsétálnak az úton a 6. szám, a szemközti házsor végén álló földszinti lakás felé. Audrey és Mei a 7. számon osztoztak, egy kétszobás lakáson, amelynek az első emeletről nyílt a bejárata, a tér szemközti oldalán. A szokatlan számozás az óramutató járásának megfelelően előbb az alacsonyabban fekvő lakásokon, majd a fentebbieken futott végig, a kúria kivételével, amely természetesen a Marchfield tér 1. számot viselte.

Audrey kortyolgatta a teáját, és felnézett Celeste lakásának felső szintjére. A lenyugvó nap rózsaszín fénye visszatükröződött a nagy helyiség kilátóablakáról, azonban Audrey mozgást látott mögötte. Talán Dixon vitte oda Celeste-nek a délutáni teáját. Valami megvillant az ablak mögött, de Audrey máris a város épületeinek körvonala felé fordult. Ő és a többi lakó tegnap este sokáig kint voltak: a Battersea Park-i tűzijátékot nézték a közös erkélyről, Audrey és Mei lakása elől. Audrey szívmelengetőnek és biztonságosnak találta, hogy a saját bejárati ajtaja közelében lehetett, kezében egy bögre forró csokival, és Mei meg a szomszédaik társaságában élvezhette a látványosságot.

Most eltűnődött azon, meddig élhet még itt, Celeste gondosan ápolt menedékében, védve a világtól. És azon, vajon mi történik majd, ha Celeste egyszer jobblétre szenderül. Megrázta a fejét, hogy elűzze ezt a gondolatot. Sosem akar elmenni innen, és a rossz csípőjétől eltekintve Celeste majd kicsattan az egészségtől. Még hosszú ideig nincs miért aggódni.

Pittyegett a telefonja, ő pedig megacélozta magát, és érte nyúlt. Egy újabb figyelmeztetés volt a bankjától: újra megterhelték a számláját, amely ismét veszélyesen közel került a folyószámla-hitelkerete határához. Oldalra húzta az értesítést, hogy eltüntesse, de a mellkasára nehezedő nyomás nem engedett, úgyhogy mély levegőt vett, majd egy sor rövid szusszanással kifújta. Holnap Celeste-nél dolgozik, és ő mindig készpénzben fizet; a pénz a folyosói asztalon várja majd egy kis, barna borítékban. Azután rögtön elmegy a bankba. Úgy pár napra elháríthatja a veszélyt a feje fölül.

Több ügyfélre lett volna szüksége, de már így is kitöltötte a teljes munkaidejét, és senki sem akart este vagy hétvégén takaríttatni. Csak az irodatakarító ügynökségek végeztek ilyet, ő pedig kerülte azokat. Így aztán rendkívül beszűkültek a lehetőségei.

Vett egy újabb mély lélegzetet, aztán kifújta a levegőt. Ezt megismételte még egyszer.

És még egyszer.

Felhörpintette a teáját, ami már majdnem kihűlt. Talán letisztíthatná gőzzel a fürdőszobai csempét – az mindig megnyugtatta. Aztán ha Mei hazaér, megbeszélhetik, mi legyen a vacsora, és végigmehetnek Mei randiappjain. Azt Audrey nagyon szerette. Csak a móka, kockázat nélkül.

Épp felállt az ablaktól, amikor meghallotta.

Sikoltozás. Valaki sikoltozott odakint.

3.
Lewis

Lewis McLennon nagyot sóhajtott, kinyitotta az elektromos bilétájával az oldalkaput, majd belökte a vállával, és közben a vacsoráján töprengett. Ma este thaihoz támadt kedve, vagy pizzához. Esetleg mindkettőhöz. Vajon készítenek valahol thai pizzát? Végig kell böngésznie az appja menüit, hátha talál egy ilyen helyet. Azzal eltelik az estéje első fele. Aztán jön az evés, utána pedig… Csak a szokásos.

Átsétált a téren, biccentve a századosnak, aki szokás szerint egy padon ült, majd belépett a lakásába, becsukta maga mögött az ajtót, és egy újabb sóhajjal beleejtette a kulcsait a tálba.

– Jól van – mondta hangosan az üres szobának. Korábban lelépett a munkahelyéről; azt mondta a főnökének, hogy mára befejezte a hívásait, és hogy rettentően fáj a feje. Persze úgy fogalmazott, hogy „majd szétrobban a búrája”, mire a főnöke csak bólintott, és annyit felelt, „jól van, öreg”, és már végeztek is.

Az istenit, de utálja a melóját!

Öltöny le, gyors zuhany – aztán holnapig nem kell gondolnia a szörnyű munkájára.

Lewis még le sem vette a kabátját, amikor meghallotta a sikolyt. Hangos volt, nagyon hangos, és közelinek tűnt. Talán az egyik emeleti lakásból jöhetett? Felkapta a kulcsát, és újra elindult kifelé.

Gordon százados épp felállt, lazán fogva az újságját a kezében, miközben a mindenes feléjük sietett az ösvényen. Lewis már nyitotta a száját, hogy megkérdezze, ők is hallották-e, de egészen nyilvánvaló volt, hogy igen.

– Odafentről jött – mutatta a százados.

Lewis megfordult, és látta, hogy az egyik felette lakó nő – valami Linda – az erkélyen áll, és befelé bámul a lakásába, annak nyitott ajtaján át.

– Jól van? – kiáltott fel neki Lewis. Egy újabb ostoba kérdés. Persze hogy nincs jól, hiszen akkor nem sikoltott volna teli torokból. Nem csoda, hogy a szerkesztője azt mondta: még dolgoznia kell a dialógusain.

Linda Hogyishívják megfordult, de nem szólt, Lewis azonban lépteket hallott. Egy fiatal, vöröses hajú nő rohant át a téren, majd a lépcsőfokokat kettesével szedve Linda és a 10. szám nyitott ajtaja felé szaladt. Lewis és a százados összenéztek, és a fiatalabb férfi rádöbbent, hogy talán ő is gondolhatott volna erre – bár azzal nyugtatta magát, hogy az evolúció hamarosan kiselejtezi majd azokat, akik a sikolyok felé rohannak, nem azoktól minél messzebb.

Szégyenérzettől vezérelve azonban követte a nő példáját, és ő is felsietett a lépcsőn.

– Mi történt? – kérdezte Lindát, miközben megérintette a vállát. A nő elhúzódott tőle.

– Én… ő… – dadogta Linda a nyitott ajtóra mutatva, úgyhogy Lewis a fiatal nő nyomában belépett a lakásba.

Az előszobában egyetlen bútor sem állt, és minden makulátlanul tisztának tűnt. Lewis bekukkantott a jobbján nyíló ajtón át a nappaliba, de ott látszólag minden rendben volt. A balról nyíló ajtó a konyhába vezetett, ahol meg is találta a lányt, aki a padlóra meredt.

– Mi az? – kérdezte Lewis, mire a lány riadtan összerezzent, és hamuszürke arccal meredt rá. Megdöbbentően zöld szeme volt. Oldalra lépett, hogy beengedje Lewist, aki ekkor megpillantott a linóleumpadlón egy férfit.

Közelebb lépett hozzá. Linda férje volt az; a mellkasát vér borította, az arca viaszos árnyalatú, szürke lett. Lewis rögtön látta, hogy meghalt. A jelekből ítélve agyonlőtték.

Lewis körbejárta a testet, hogy jobban lássa. A férfi szája grimaszba torzult, mintha az utolsó pillanataiban mondani akart volna valamit. Akármitől is éltek az emberek, az már elhagyta Hogyishívjákot. Robertet? Richardot? Valami R betűs neve volt.

Lewis még sohasem látott holttestet, úgyhogy elő akarta venni a telefonját, hogy készítsen pár fotót, jegyzeteljen egy keveset, de tisztességtudatból – pontosabban a lány jelenléte miatt – meggondolta magát. Inkább igyekezett emlékezetébe vésni a férfi fejének furcsa csillogását, és hogy a füle körül megváltozott a bőre színe.

– Mit művel? – kérdezte a lány. Nő. Valószínűleg huszonéves lehetett. Határozottan nem lány. Most nem a holttestet, hanem őt nézte, összevont szemöldökkel.

– Csak biztos akartam lenni a dologban.

– Mennünk kell! – mondta a nő. – Hívjuk a rendőrséget! És a mentőket. Vagy valamit.

Lewis bólintott, majd megismételte:

– Vagy valamit.

A nő nem moccant, sem azért, hogy távozzon, sem azért, hogy telefonáljon. Talán sokkot kaphatott? Lewis a holttestet megkerülve elindult felé, de a nő rögtön hátrált egy lépést.

A férfi feltartotta a kezét.

– Bocsánat. Azt hittem, lefagyott. Majd telefonálok én, jó?

A nő biccentett, majd fürgén sarkon fordult, és távozott a helyiségből. Lewis elővette a mobilját, és kis idő múltán tárcsázta a 999-et.

– Segélyhívó központ – hallotta a telefonból. – Melyik készenléti szervre lenne szüksége?

– A rendőrségre – felelte határozottan Lewis. – Gyilkosság történt.

4.
Audrey

Audrey Linda Glead mellett ült a százados padján. Mrs. Hildebrandt hozott egy csésze erős, édes teát, amiből Linda csak akkor kortyolt, ha Audrey emlékeztette rá, és néha-néha megrázta a fejét, mintha küszködne vele, hogy felfogja, mi történik éppen. Roshan Jones némán ült a másik oldalán, rezzenéstelen és kifürkészhetetlen arccal.

Mostanra besötétedett, és a viktoriánus utcalámpák narancssárga fénykörökben világították meg az udvart. A százados az oldalkapu mellett állt, az ott strázsáló rendőrtiszttel beszélgetve, míg két másik rendőr a főkapunál helyezkedett el, és ki-be járkáló kollégáikat irányították. Időközben az 5-ösben lakó fickó Linda lakása körül ólálkodott. Audrey most először látta őt közelről, és úgy gondolta, igen furcsán viselkedik. Az átlagosnál magasabb férfinak sötét, göndör haja és barna szeme volt, és Audrey úgy saccolta, a harmincas évei közepén jár – noha úgy viselkedett, mint egy kisgyerek, akit elvittek a vidámparkba. Már-már izgatottnak tűnt, annyira érdekelték a történések, és végig a kezében tartotta a telefonját, vadul pötyögve rajta, amint a rendőrök épp nem figyeltek oda. Valószínűleg a közösségi médiára írt posztokat, vagy menőzött a haverjai előtt. Annak a fajtának tűnt a kezdő tőzsdeügynöki öltönyében és a fényesre suvickolt cipőjében.

Egy egyenruhás rendőrnő állt a pad mellett. Néha ránézett Lindára, és megnyugtatóan mosolygott, de Audrey látta, hogy elidőzik a pillantása a nő sminkje alól elősejlő monokliján és a csuklóján lévő élénklila zúzódásokon. Audrey sejtette, mit gondol, és csak nehezen tudta megállni, hogy ne szóljon Lindának: húzza lejjebb a ruhaujját.

Senki sem élt a Marchfielden, aki ne tudott volna arról, mi van Gleadék közt. Egyszer még a rendőrség is kijött hozzájuk, de semmi sem változott, és valahányszor a férj barátai a 10. szám alatti lakás felé settenkedtek a téren, a többi lakos összesúgott, és sokatmondó pillantásokat váltott. Audrey egyáltalán nem hibáztatta volna Lindát, amiért végre a kezébe vette az ügyet.

Ha viszont csak színlelte, hogy megdöbbentette a férje halála, akkor pokolian jól játszotta a szerepét.

– Szia, Audrey! – köszönt rá a sötétből Mei, kezében aktatáskájával. A munkahelyi kosztümjén egyetlen ránc sem látszott, pedig most végzett egy kilencórás munkanappal. – Jöttem, amint megkaptam az üzenetedet. Mi történik?

Audrey gyorsan Lindára pillantott, aztán felállt a padról, és félrevonta Meit.

– Richard Glead meghalt. Lelőtték.

Mei felvonta a szemöldökét, és Linda felé pillantott.

– Ő tette? – suttogta.

– Nem hiszem. Úgy néz ki, tényleg sokkolta a dolog.

– De nem zaklatta fel – állapította meg Mei.

– A helyében téged felzaklatna?

Csendben álltak, s közben azt figyelték, ahogy Mrs. Hildebrandt reszkető kézzel egy plédet terít Linda vállára. Mei végignézett a téren, és pillantása végigsiklott az erkélyen lévő rendőrökön, mielőtt a kapukra terelődött volna.

– A francba! – mondta, és hirtelen elfordult.

Audrey felnézett, és látta, hogy egy férfi és egy nő tart feléjük. Különös pár volt: a középkorú férfi alacsony és durva külsejű, az öltöny ellenére, ami a megnövekedett derékbőségnek köszönhetően igencsak feszült rajta a gomboknál; míg a nő fiatalabb, harminc körüli, magas és karcsú, szőke strandfrizurával, és úgy nézett ki a kosztümjében, mintha most jönne egy divatbemutatóról.

– Mi az?

– Sofia – motyogta Mei.

– Ki?

– Sofia Larssen. Tavaly randiztunk egyszer.

– A nyomozó, aki utálta a védőügyvédeket és Phil Collinst?

– Az. Hogy jöhetnék össze valakivel, aki nem szereti Philt?

A nyomozók odaértek a padhoz, és megálltak Linda előtt.

– Mrs. Glead? – kérdezte a férfi, kezében kis, fekete jegyzettömbbel. – Én Banham detektívfelügyelő vagyok, ő pedig Larssen nyomozó őrmester. Hogy érzi magát?

Linda felemelte a fejét, de nem válaszolt.

– Mégis mit gondol, hogy érzi magát? – morogta Roshan, és Audrey meglepetten pillantott rá. Sosem hallotta még így beszélni.

Larssen őrmester leült Linda mellé.

– Lindának hívják, ugye? – kérdezte szelíden, mire a nő bólintott. – Meg tudná mondani nekünk, mikor talált rá a férjére?

– Amikor hazaértem – mondta halkan Linda. Most először szólalt meg azóta, hogy Audrey kilépett a lakásból.

– És az mikor volt?

– Nem tudom. – Linda körbenézett, mintha abban reménykedne, hogy talál valahol egy órát.

– Én háromnegyed öt körül hallottam a sikolyát – lépett közelebb Audrey.

Larssen őrmester ránézett, és amikor Mei odaállt mellé, a nyomozó szemében felismerés villant. Biccentett egyet, bár az nem derült ki, hogy ezzel nyugtázni kívánta-e Audrey megjegyzését, vagy inkább Meit üdvözölte. Banham még mindig Lindára figyelt.

– Rögtön bement a konyhába azután, hogy hazaért? – kérdezte, mire a nő bólintott, úgyhogy tovább faggatta: – És mit tett, amikor megtalálta a férje holttestét?

– Nem csináltam semmit.

– Banham felügyelő arra céloz – szólt közbe az őrmester –, hogy hozzáért-e a férjéhez. Ellenőrizte a légzését, vagy megpróbálta esetleg újraéleszteni?

Linda erre összeráncolta a homlokát, és úgy tűnt, kezd magához térni.

– Meghalt – jelentette ki. – Csupa vér volt. Nem nyúltam hozzá. Felesleges volt.

A nyomozók gyors pillantást váltottak, aztán Banham felügyelő Audrey-hoz fordult:

– És ön? Ön az, aki Mr. McLennon állítása szerint Mrs. Glead után a lakásba lépett?

– McLennon?

Banham felügyelő a jegyzettömbjére nézett.

– Lewis McLennon, az 5. szám alatti lakó. Kérem, adja meg a nevét.

– Audrey Brooks – felelte, a férfi pedig feljegyezte. – 7-es lakás. Hallottam a sikolyt, és átszaladtam. Ahogy Linda is mondta, a férje nyilvánvalóan meghalt. Én sem értem hozzá semmihez.

Mei megfogta és megszorította a kezét. Audrey tudta, hogy aggódni fog érte, de furcsamód ez hidegen hagyta.

– Akkor mit csinált?

– A fickó az 5. lakásból azt mondta, hívni fogja a rendőrséget, úgyhogy kimentem, és lehoztam ide Lindát.

Banham felügyelő biccentett, majd így szólt az özvegyhez:

– Mrs. Glead, szerintem jobb lenne, ha velünk jönne az őrsre. Szeretnénk feltenni pár kérdést, és ez nem a megfelelő hely erre. Van valaki, aki önnel tarthatna, vagy akit szeretne felhívni? És olyan, akinél a mai éjszakát tölthetné?

– A nővérem. Jane. – Linda ösztönösen az oldalához emelte a kezét. – Jaj! A telefonom. A táskámban van. Bent hagytam a… – Tehetetlenül felnézett a lakása nyitott ajtajára, ahonnan halvány fény szűrődött ki a sötétbe.

Banham felügyelő Larssen őrmesterhez fordult.

– Visszakísérnéd Mrs. Gleadet a lakáshoz? Segíts neki megkeresni a táskáját, és elcsomagolni néhány holmit.

– Hogyne – felelte a nyomozónő, majd alulról megfogta Linda könyökét, és együtt felkeltek a padról.

Mei otthagyta Audrey-t, és Lindához sietett.

– Linda, nem tudom, hogy van-e ügyvéded – kezdte, és közben az őrmesterre rebbent a pillantása –, és talán nem is lesz rá szükséged, de tessék, a biztonság kedvéért… – tette hozzá, és Linda kezébe nyomott egy névjegykártyát. – Bármikor felhívhatsz.

Linda elcsodálkozott, de bólintott, és zsebre tette a névjegykártyát. Aztán Larssen őrmester felkísérte a lakására.

– Most már hazamehet, Ms. Brooks – mondta Banham. – A barátja biztos alig várja, hogy megbizonyosodjon róla, jól érzi-e magát. Nagy megrázkódtatás lehet, ha holttestet talál az ember. Keresni fogjuk, ha eljön az ideje, és még több információra lesz szükségünk. Ön is elmehet, Mr. Jones.

A mindenes azonban elengedte a füle mellett a felügyelő szavait, és továbbra is Lindát figyelte; Audrey pedig tiltakozásra nyitotta a száját, de Mei megfogta a karját.

– Köszönjük – mondta a detektívnek, miközben elvonta onnan Audrey-t. – Gyere, menjünk haza. Rengeteg mindent meg kell beszélnünk.

Amikor elérték a lépcsőfordulót, és Mei kinyitotta az ajtót, Audrey átpillantott a szemközti erkélyre, ahol Lewis McLennon épp a Gleadék lakása előtt őrködő egyenruhás rendőrrel beszélgetett. Kelletlenül állapította meg, hogy miközben őt elküldték, a férfi jelenlétét szívélyesen megtűrik. Holnap megkérdezi róla Celeste-et, hogy kiderítse, vele mi a helyzet.

Celeste. Mostanra bizonyára érzékelte a felfordulást. Vajon mit gondolhat? Iszonyodik tőle, hogy gyilkosság történt a Marchfield téren? Vagy örül az izgalmaknak? Ismerve őt, valószínűleg az utóbbi, de sosem lehet tudni.

– Audrey, valami gond van? – kérdezte Mei az ajtóban állva, és aggódva nézett rá.

– Bocs, csak eszembe jutott Celeste. Remélem, jól van – felelte, mire Mei felkacagott.

– Viccelsz? Celeste biztosan imádja ezt az egészet! Végre egy botrány! Most pedig gyere be, szeretnék tudni minden részletet. Mi a fene történt Richard Gleaddel?

5.
Lewis

Lewisnak nagyot kordult a gyomra. Már majdnem tizenegy óra volt, és csak most eszmélt rá, hogy teljesen kiment a fejéből a vacsora. Felkelt a nappali sarkában álló asztalától, és elindult, hogy átnézze a konyhaszekrényeket, hátha van valami rendes kaja, amiről megfeledkezett.

De nem volt, úgyhogy készített egy tál Crunchy Nut kukoricapelyhet, és megette a mosogatónál.

Visszatért a számítógépéhez, és leült a drága bőr forgószékébe, ami azóta, hogy megvette, gyakorlatilag egyetlen jó ötlet megszületéséhez sem segítette hozzá, majd összedörzsölte a tenyerét.

Harding végignézett a bűntett helyszínén; mozgás közben susogott igazságügyi kezeslábasának papírkapucnija. Ricky Speen teste hanyatt feküdt a konyha padlóján, az inge elejét merevvé tette a rászáradt vér. Harding tapasztalt pillantása észlelte a bőre ólmos szürkeségét, valamint a füle körüli szürkéskék elváltozásokat ott, ahová a vér lassan leereszkedett. Észrevette a karja helyzetét, az ajka vicsorgását, és arra jutott, hogy Speen nem küzdött a gyilkos ellen, hanem közvetlenül előtte állt, amikor lelőtték.

Az áldozat papucsos lábára és a tányéron lévő ételmaradékra pillantva arra jutott, hogy a férfi valószínűleg előző este hat és tíz óra között halhatott meg. Nem látott második tányért, így hacsak nem mosogatott el a gyilkos, Speent vacsora közben zavarták meg.

– Valószínűleg előző este hat és tíz között halt meg – mondta a várakozó nyomozó őrmesternek, egy fiatal nőnek, akinek még nem tanulta meg a nevét. – A kórboncnok elemzi majd a gyomra tartalmát, és igazolja.

– Jónak tűnik az időpont – felelte a nő a jegyzettömbjére pillantva. – Egy szemtanú látta, amikor hat előtt hazaért.

Jó érzés volt újra írni. Nem mintha nem írt volna korábban is, persze hogy írt. De hogy ilyen égető szükséggel tegye, az agyában elraktározott rengeteg információtól űzve, amelyek ki akartak szabadulni az ujjain át, és ekkora magabiztossággal, hogy ebből lesz valami… Nos, ilyen rég nem történt.

Az elmúlt két órában jegyzeteket készített. Először a holttestről, a bőre színéről, a szája grimaszáról, a keze helyzetéről, a vérfolt alakjáról. Arról is, hogy milyen érzés volt vele egy helyiségben lenni – feszültség és béke különös elegyét érezte; a tetem valahogy a teljes élettelenségével is magára vonta a figyelmet. Lewis leírt minden kérdést, amit a rendőrség feltett neki, és minden kérdést, amit meg ő tett fel Singh közrendőrnek, aki már akkor is örömmel beszélt vele, mielőtt még elárulta volna, hogy író.

Aztán megírta a nyitójelenetet: a bűntett helyszínét, a tányérral, a sörösüvegekkel, meg a különös, réginek látszó érmével együtt. Kezdetnek nem sok, de tudta, hogy máris elkezdte kinőni magát valamivé. Egy ötlet magja átfúrta magát a halott ötletek tömör talaján, ami az elmúlt öt évben az elméjére telepedett. Apró, zöldellő kis növénynek látszott, még leveleket sem bontott, de Lewis értékelte a benne rejlő lehetőségeket. Öntöznie kell, és elegendő napfényt adni neki.

Karakterek. Érdemes lenne felsorolnia mindenkit, aki ma a bűntett helyszínén járt, aztán kitalálni pár új karaktert, akik eljátszhatnák a szerepüket. A rendőrségtől mindenkit, a szemtanúkat, no meg persze az áldozatot és a feleségét. Mindent összevetve az a legvalószínűbb, hogy a felesége ölte meg Richard Gleadet – le kell írnia a nevét, mielőtt újra elfelejti –, de a fikciónak az életnél sokkal bonyolultabbnak kell lennie. Sokkal érdekesebbnek.

Biccentett a képernyőn várakozó szavak láttán.

Istenem, de jó érzés!

6.
Audrey

Örülök, hogy ma Celeste-hez mész – jegyezte meg másnap reggel Mei, a kenyérpirítót figyelve. – Nem akarom, hogy egyedül legyél.

– Semmi bajom. Komolyan – felelte Audrey, s szinte beledugta az orrát a vízforralóba. – De én is örülök neki. Szeretném, ha rendben lenne.

A pirítós felugrott, s miközben Mei a kenyérvágó deszkára dobta, bólintott, s így szólt:

– Celeste rendben lesz. Lefogadom, hogy kifejezetten jól érzi magát. Roppant jót tett neki az a svájci nyaralás. Te meg mi az istent művelsz?

– A forralót szagolgatom. Korábban vízkőtelenítettem, de szerintem még mindig ecetszagú – felelte, és Mei felé nyújtotta. – Ugye?

Mei beleszagolt, aztán megrázta a fejét.

– Nem. És még csak reggel nyolc van. Mennyivel korábbról beszélünk?

– Már hatkor felkeltem – felelte Audrey, és leült a pulthoz. – Nem gondolod, hogy idegesnek kéne lennünk? Amiatt, hogy valakit meggyilkoltak a szomszédban? Foglalkoztatnia kellene bennünket, annak ellenére, hogy egy bántalmazó szarházi volt.

– Ez nem valami véletlenszerű, lehetőség szülte bűncselekmény volt – mondta, nagyot nyelve. – A legvalószínűbb, hogy Linda tette, de ki hibáztatná érte? Ha én lennék az ügyvédje, egyértelműen önvédelemként állítanám be. – Itt Mei egy pillanatra eltöprengett. – Habár a pisztoly bonyolítja a helyzetet. Az előre megfontoltságot jelez. De így vagy úgy, a Marchfield pont olyan biztonságos, mint tegnap, csak már nem él az a rohadék.

Audrey, akit bosszantott, hogy barátnője az erkölcsi dilemmáját önérdekként értelmezte, ejtette a témát, és reggeli után átölelték egymást, majd elindultak dolgozni – Mei a bőr aktatáskájával, Audrey pedig a takarítószeres táskájával.

Lecipelte a lépcsősoron, majd át az udvaron a Marchfield tér 1. bejáratához. Celeste sosem magyarázta el, hogy ő és Leonard miért választotta szét a kúriát és a kocsiszíneket, miért épített be egy liftet, és miért költözött a felső két emeletre. Dúsgazdagok voltak, úgyhogy nem volt szükségük a pénzre, ugyanakkor itt volt ez az óriási ház, és gyermektelenek lévén talán pazarlásnak érezték a dolgot. A van Duren családdal kapcsolatos sok apró rejtély egyike.

Audrey kinyitotta az ajtót a kulcsával, és elindult a lépcsősor felé. Bár a liftet Celeste rossz csípője miatt megfelelően karbantartották, de ő alig harminc másodperc alatt felért a két lépcsősoron az emeletre. Ránézett az órájára, mielőtt megnyomta volna a csengőt. Pontosan fél kilencet mutatott.

Dixon nyitott ajtót.

– Jó reggelt! – mondta, és beengedte Audrey-t. A szokásos öltönye helyett farmert és pólót viselt, és Audrey elmosolyodott, amikor elhaladt mellette. A Yorkshire-ből származó, a maga módján jóképű Dixon a negyvenes éveiben járhatott, s bár Audrey nagyon kedvelte, a merevsége miatt sosem tudott ellazulni, ha a közelében volt.

– Audrey, kedvesem! – kiáltotta Celeste a nagy kilátóablaknál álló foteljából.

Audrey leejtette az ajtónál a szatyrát, és átszelte a palotányi teret a nőhöz.

– Jó reggelt, Celeste! – mondta Audrey, a másik fotel karfájára kuporodva. – Hogy érzed magad?

– Tökéletesen jól! – felelte mosolyogva az idős hölgy, akinek ölében gondosan összehajtott újság pihent. – Hát nem szenzációs?

– Szenzációs?

– Annyira izgalmas ez a sok jövés-menés! A rendőrség egész éjjel dolgozott, hoztak-vittek mindenféle dolgot. Azt hittem, írnak majd róla az újságban, de még csak meg se említették.

Meinek természetesen igaza volt. Celeste imádta ezt az egészet.

– Nem aggódsz? – kérdezte tőle Audrey, majd hozzátette: – A biztonság miatt.

Celeste megpaskolta Audrey térdét, s azt felelte:

– Nem, kedvesem. Mr. Gleadnek mindenféle kifogásolható látogatója volt, úgyhogy valószínűleg ő maga engedte be a gyilkosát. Ám amint a rendőrség kideríti, mi történt, megteszem a szükséges változtatásokat, hogy növeljük a biztonságot. A szavamat adom.

– Akkor nem gondolod, hogy Linda tette?

– Ó, egek, dehogy! – kiáltott fel Celeste döbbenten. – Hazajött, és felfedezte a holttestet. Mind hallottuk a sikolyát.

– Hazajött és sikoltozott – ellenkezett Audrey. – Ez nem ugyanaz, mint felfedezni a testet.

Az idős hölgy egy pillanatra résnyire húzta a szemét.

– Azt hiszem, ez igaz. Milyen éles az elméd! Szerinted ő tette?

Audrey az ajkába harapott.

– Nem örülnék neki, ha ő lenne a tettes, de… Nos, nem tudom, tisztában vagy-e ezzel, Celeste, de Mr. Glead…

– Nem szükséges ennyit kertelni, kedvesem. Mindannyian hallottuk a hangokat és láttuk a zúzódásokat. Azt mondod, az a logikus magyarázat, hogy Lindánál elszakadt a cérna. Nos, a rendőrség biztosan kideríti az igazságot. Megvannak a módszereik, hogy megtudják például a halál idejét, nem igaz? Remélhetőleg Linda tudja majd bizonyítani, hogy akkor épp máshol tartózkodott.

– Igen. Igen, hát persze – mondta Audrey, aztán kinézett a nagy ablakon, le Gleadék lakásába.

Behúzták a sötétítőket, de megfelelő fényviszonyok esetén az ember innen borzasztóan sokat láthatott. Aztán az ő lakásukra pillantott, és most először eszmélt rá, hogy a tulajdonos arra is kiválóan rálát. Audrey nem tudta kivenni a legapróbb részleteket, például a nappali ablakpárkányán lévő növényt, és Celeste szeme már biztosan rosszabb, mint egy huszonnyolc évesé, akinek semmi baja vele, de egészen biztosan látná, ha valaki ott járkálna.

– Indulok – mondta az ajtóból Dixon. – Szüksége van valamire, mielőtt elmennék?

– Nem, köszönöm, Dixon! – felelte Celeste kedves mosollyal. – Audrey és én jól megleszünk. Szép napot!

Dixon odabiccentett Audrey-nak, aki felállt, és kikísérte a férfit a folyosóra.

– Van bármi, amit tudnom kell? – kérdezte tőle.

– Ez a Glead-ügy jobban felzaklatta, mint amennyire kimutatja – magyarázta halkan Dixon. – Olyankor pedig összezavarodik, úgyhogy ne hagyd, hogy túl sokat beszéljen róla. Őszintén szólva szívesebben maradnék, de el kell intéznem pár dolgot. Gondolom, a rendőrség hamarosan elkezd majd házról házra járni, viszont szeretnék itt lenni, amikor beszélnek vele. Próbáld meg rávenni őket, hogy jöjjenek vissza holnap.

Audrey bólintott. Ő ugyan nem látott változást Celeste-en, de Dixon jobban ismerte.

– Természetesen.

– Kösz. A szokott időben jövök. Hívj, ha van valami.

Audrey becsukta mögötte az ajtót, és visszament Celeste-hez, aki közben újra feltette a szemüvegét, és miközben az újság címlapját tanulmányozta, ahol nem volt szó a gyilkosságról, megvetően azt kérdezte:

– Az újságírók már nem olyanok, mint régen, igaz?

– Valószínűleg online írtak róla – felelte Audrey, visszatérve a fotel karfájára. Az idős nő olyan csüggedtnek tűnt a szenzáció teljes hiányától, hogy hiába figyelmeztette Dixon, Audrey nem tudta megállni, és megkérdezte tőle: – Akarod, hogy megnézzem?

Ez felvillanyozta Celeste-et.

– Megtennéd? Én nem tudom, hogy megy az a Googly.

– Google – jegyezte meg Audrey, elfojtva egy mosolyt, ahogy előhúzta a zsebéből a telefonját. – Googly a krikettben van.

– Van krikett a Google-on? Az mókás lenne, nem? Egy googly a Google-on?

– A Google-on minden ott van, Celeste – mondta Audrey, miközben a keresőmezőbe pötyögött. – A Googlykat is beleértve.

– Majd meg kell tanítanod, hogy kell használni. Egyszer megkértem rá Dixont, de azt mondta, a telefonomon túl nagyok a betűk ahhoz, hogy el tudjam olvasni, ami nekem furcsán hangzott. Én amondó vagyok, minél nagyobb, annál jobb. Ezt a néhai Mr. van Durentől tanultam.

Audrey ujja megállt a levegőben. Celeste csillogó szemmel nézett rá a szemüvege felett.

– Mrs. van Duren! – feddte meg Audrey, mire az idős hölgy jót kuncogott. – Jól van, bekerült a BBC helyi hírei közé.

– A BBC? Milyen csodálatos! És mit írnak?

– Egy negyvenéves nőt hallgatnak ki egy Chelsea-ben, a Pickering Lane-en történt gyilkosság ügyében – olvasta hangosan Audrey. – Egy negyvenöt éves férfit agyonlőttek egy Marchfield téri ingatlanban. Dean Banham, a londoni rendőrség detektívfelügyelője kéri, hogy aki információval rendelkezik a bűntényt illetően, vagy esetleg bármi szokatlant látott a Pickering Lane környékén a kérdéses napon, lépjen vele kapcsolatba.

– Ennyi az egész?

– Aha. Még tegnap estéről. Úgy látom, ma nincs semmi új.

Celeste felhorkant.

– Ez lenne a modern újságírás? Pff!

– Jobb lesz, ha nekilátok – mondta Audrey, és eltette a telefonját. – Kérsz valamit?

– Nem, kedvesem – felelte Celeste, és ismét kinyitotta az újságot. – Csináld csak. Aztán ebédelhetünk egy jót. Szólok, ha szükségem lesz rád.

Audrey fogta a táskáját, és az illemhely felé indult. Előbb a felső szint jön – az illemhely, a nagy szoba, majd ebéd után a konyha. Aztán a lenti következik: a fő fürdőszoba, a könyvtár és Celeste hálószobája. Egyedül Dixon szobájához nem fog nyúlni, aki azt vallotta, hogy egy férfinak szüksége van egy kis magánszférára, főleg ha Celeste van Durennel él egy fedél alatt.

Az illemhely most is, mint mindig, tökéletesen tiszta és rendezett volt, de Audrey kinyitotta az ablakot, és kivette a mosdó alól Dixon gondosan megválogatott tisztítószereit. Aztán felhúzta a gumikesztyűjét, és munkához látott.

7.
Lewis

Hát igen – nyögte rekedt hangon Lewis. – Szörnyen érzem magam. Biztos ugyanolyan, mint a múlt heti influenzád.

A drága forgószékében ült, a drága számítógépe előtt, ahol az egész estét töltötte. Áradtak belőle a szavak, és nem mert lefeküdni, nehogy közben elapadjanak a forrásuknál. A most elpazarolt időt is bánta: épp beteget jelentett gyűlölt munkahelyén, játszotta ezt a komédiát a nála legalább tíz évvel fiatalabb, infantilis főnöke kedvéért. Baromság volt az egész, ami az útjába állt annak, amit ténylegesen kezdeni akart az életével.

– Kösz, öreg. Úgy lesz. Szevasz!

Heves mozdulattal kinyomta a telefont, és az asztalra dobta. Hol is tartott?

Addig írt, amíg annyira el nem kezdett korogni a gyomra, hogy azt már nem hagyhatta figyelmen kívül, úgyhogy felkelt, és készített magának egy újabb tál gabonapelyhet. Szórakozottan kanalazta az ennivalót, az asztalánál ülve, s közben a következő oldalt tervezgette.

Ekkor valaki erőteljesen kopogott a lakásajtón, amitől Lewis összerezzent és elkáromkodta magát, miközben tej csorgott le az állán. A ruhaujjával megtörölte a száját, majd a bejárati ajtóhoz ugrott, készen rá, hogy jól beolvasson a jövevénynek, amiért ilyen hangosan mert kopogtatni… – itt ránézett az órájára – …délelőtt kilenc harminckor.

A tegnapi nyomozó őrmester állt a küszöbön, egy egyenruhás közrendőr társaságában, úgyhogy Lewisnak torkára forrt a harag.

– Üdvözlöm, Mr. McLennon – mondta a nyomozó. – Örülök, hogy újra látom.

– Jó reggelt, ö… – A jó életbe, hogy is hívták? Hanson? Flarson?

– Larssen őrmester – segítette ki a nő udvarias mosollyal. – És Edwards közrendőr.

– Bocsánat, igen. Larssen őrmester. Szörnyű a névmemóriám.

– Körbejárjuk a szomszédokat, és megpróbáljuk rekonstruálni a tegnapi eseményeket az alapján, hogy ki mit látott és hallott. Alkalmas lenne most?

– Igen. Igen, hogyne! Kérem, fáradjanak be. – Félreállt, és a falhoz lapult, hogy helyet adjon a kis folyosón, aztán átterelte őket a nappaliba. – Hozhatok valamit? Teát? Kávét?

– Nem, köszönjük.

A közrendőr megállt az ajtó mellett, Larssen pedig körbenézett a helyiségben, ami most, hogy vendégek érkeztek, hirtelen koszosnak és rendezetlennek tűnt. Lewis beleszagolt a levegőbe. Mikor is nyitott utoljára ablakot?

– Szabad? – kérdezte Larssen a kanapéra mutatva, mire a férfi bólintott.

– Bocsánat, igen. Kérem, foglaljon helyet! – felelte Lewis, majd leült a fotelba. Larssen elővette a jegyzettömbjét, Edwards közrendőr viszont továbbra is állva maradt.

– Szeretnénk végigmenni a tegnapi vallomásán – kezdte a nő.

– Természetesen. – Ez végül is mind alapanyag. Felbecsülhetetlen értékű kutatás.

– Kezdjük azzal, hogy hazaérkezett. Ez mikor történt?

– Hm… négy óra negyven körül. Plusz-mínusz öt perc.

– És mindig ilyenkor érkezik haza?

– Nem. Általában ötkor jövök el, és hatra érek haza, de tegnap korábban hazaindultam. Nem éreztem jól magam.

– És mivel foglalkozik, Mr. McLennon?

– Munkaerő-toborzással. Nagyon unalmas.

Larssen visszalapozott egyet a füzetében.

– Tegnap nem azt mondta, hogy író? Emlékszem, hogy nagyon sokat kérdezősködött.

Ártatlan kérdésnek tűnt, de Lewis valahogy mégis finom kis odaszúrásnak érezte.

– Író vagyok, igen. De a legtöbb írónak szüksége van főállásra. – Szükségtelen megemlítenie, hogy két csodálatos évig az írás volt a főállása. Amíg ki nem fogyott előbb az ötletekből, aztán a pénzből.

– Értem. Tehát négy óra negyvenkor hazaért. És aztán?

– Átvágtam az udvaron. Köszöntem Gordon századosnak. Épp csak beléptem az ajtón, amikor meghallottam a sikolyt. Úgy tűnt, közelről érkezik, ezért kiszaladtam; a százados épp felállt, a 10-es lakás felé nézett. Aztán a szemközt lakó lány odaszaladt, én pedig követtem.

Larssen a jegyzettömbjére pillantott.

– Audrey Brooksról beszél? A 7-esből?

– Gondolom. Nem tudom a nevét.

– Nem találkoztak korábban?

– Nem.

– Tehát ön és Brooks kisasszony felmentek az első emeleti erkélyre, Mrs. Gleadhez. Utána mi történt?

– Nyitva állt a lakásajtó. A lány… Ms. Brooks … bement. Mrs. Glead a folyosó felé mutatott, úgyhogy én is bementem, és megtaláltam őt a konyhában. Mármint a férjét, Mr. Gleadet. A konyha padlóján. Kilyuggatott mellkassal.

– És Brooks kisasszony akkor épp hol tartózkodott?

– Ja, hát ő is ott volt. A konyhában. A testre meredt. Aztán újra kiment, én pedig hívtam a rendőrséget.

Az őrmester feljegyzett valamit, majd tovább kérdezett:

– Mr. Glead holttestén kívül észrevett valami szokatlant a lakásban? Rendetlenséget, felfordulást?

Lewisnak nem kellett visszagondolnia erre. Rengeteg jegyzetet készített, amikor hazaért, és azóta is számtalanszor elővette őket.

– Nem. Nagyon rendezett és tiszta volt minden. Viszont egy kicsit üres, mint valami nyaraló.

Larssen bólintott.

– Ezt mi is észrevettük. Mit gondol a Glead házaspárról?

Lewis ezen már eltöprengett. Igazság szerint soha nem jutottak az eszébe.

– Hát… hogy rendben voltak. Találkoztam velük, amikor beköltöztek, de igazán sosem beszélgettünk. A férj normális volt. Barátságos. Köszönt, ha elmentünk egymás mellett. A feleség csendes. Úgy láttam, sosem beszélgetett senkivel.

– És milyen párnak tűntek?

– Sajnos fogalmam sincs.

– Sosem hallotta, hogy vitáztak volna? Vagy valami hasonló?

– Nem hiszem. Napközben viszont nem vagyok itt, a tévéhez házimozi-rendszert használok, és zajszűrő fejhallgatót, amikor írok. – A nyomozó ismét biccentett, ezúttal kevésbé határozottan. Lewis most először érezte úgy, hogy talán nem is olyan kiváló szemtanú, mint amilyennek hitte magát. – Miért? Mások mit mondtak?

– A többi szomszédnak az a benyomása, hogy nem éltek boldog házasságban. Csak tudni szerettük volna, hogy ön is alátámasztja-e ezt a következtetést, de nyilvánvalóan semmit sem tapasztalt, ami erre utalt volna.

– Nem. Sajnálom, de semmit.

Csalódásként élte meg, hogy nem tudott többet segíteni. Hacsak tehette, Celeste kivételével sosem beszélt senkivel az itteniek közül, és arra is alig figyelt, amikor Celeste a többi lakóról pletykált. Mindig nagyon büszke volt rá, hogy ilyen távolságtartó másokkal szemben. Egészen mostanáig.

– És mit csinált azután, hogy felhívta a rendőrséget? – tette fel a következő kérdést Larssen.

– Kimentem, aztán ott maradtam, míg a lány elkísérte Mrs. Gleadet. Nem akartam, hogy valaki bemenjen, és bármihez is hozzáérjen, esetleg elmozdítson valamit a helyszínen – felelte Lewis, és elmosolyodott. Azt várta, hogy lenyűgözze őket, milyen sokat tud a helyes eljárásrendről.

– Lenne még valami, aztán nem zavarjuk tovább. Itthon tartózkodott szerda délután négy és csütörtök hajnali kettő között? Nem hallott valami szokatlant?

Lewisnak lehervadt a mosoly az arcáról.

– Igen, itthon voltam. Úgy értem, nagyjából este hattól. De nem, nem hallottam semmit. Úgy gondolják, hogy akkor ölték meg a férfit?

– Nem ment ki, hogy megnézze a tűzijátékot?

– Milyen tűzijátékot?

– A szomszédja azt mondta, az itt lakók együtt nézték a tűzijátékot a tér másik oldalán. Nem tartott velük?

Lewis összevonta a szemöldökét. Homályosan emlékezett rá, hogy fentről az egyik fickó meghívta valamire, amit ő automatikusan elutasított, aztán el is felejtett.

– Nem. Esténként szoktam írni, és olyankor fejhallgató van rajtam…

– Ezt meg tudja erősíteni valaki?

– A főnököm tudja, mikor jöttem el, a százados pedig látta, amikor hazaértem. Később videohívásom volt, ha az segít. Nagyjából egy óráig tartott – felelte Lewis, aztán feloldotta a telefonját, és odatartotta a nőnek, hogy láthassa a híváslistát. Larssen a képernyőre hunyorított, s mielőtt még leírta volna a részleteket, újra a férfira pillantott.

– Tehát semmit sem látott vagy hallott?

– Nem. Sajnálom.

– Jól van.

Lewis figyelte, ahogy Larssen leír még pár dolgot, majd megköszörülte a torkát.

– Megkérdezhetem, miféle pisztoly volt? Nem láttam töltényhüvelyt a tetthelyen. – A nyomozónő erre felvont szemöldökkel ránézett, Lewis pedig szégyenlősen elmosolyodott. – Szakmai kíváncsiság.

– Még nem tudjuk, de a lövedék .25-ös kaliberű volt, szóval kis méretű pisztolyról beszélünk – felelte Larssen, azzal becsukta a jegyzettömbjét, és felállt. – Azt hiszem, végeztünk. Köszönjük, Mr. McLennon.

– Ó… – Lewis megpróbálta elrejteni a csalódottságát. – Semmi több?

– Nem, de ha eszébe jut még bármi… – A nő kihalászott a zsebéből egy névjegykártyát. – Mindenképpen értesítsen bennünket.

– Természetesen.

– Ne fáradjon, kitalálunk – mondta az őrmester. – Biztosan fel kell készülnie a munkához. Köszönjük, hogy időt szakított ránk.

Lewis bólintott.

– Nem tesz semmit.

Ülve maradt, míg a két rendőr távozott, és halkan becsukták maguk mögött a bejárati ajtót. Haragudott magára. Remekül tudott írni minden lében kanál szomszédokról és sasszemű detektívekről, továbbá számtalan fiktív indítékot fel tudott sorolni, ami valakit rávinne egy fiktív gyilkosságra, de most történt az orra előtt egy gyilkosság, és a leghalványabb sejtése sem volt róla, hogy miért.

A jövőben jobban kell igyekeznie. Nem játszhatja tovább a világtól elvonult írót. És nincs több fejhallgató! Itt az ideje, hogy odafigyeljen a dolgokra.

8.
Audrey

Miközben Audrey a nagy szobában törölgetett, polírozott és porszívózott, Celeste folyamatosan közvetítette neki, mi történik odakint.

– Egy ideje már bent vannak Brigitte-nél. Mit gondolsz, pletykálnak? Vagy talán megkóstolják a csokitortáját? Most Lewis következik. Biztosan fontos szemtanú lesz… A 9. szám alatt lakó fiúk már elmentek dolgozni. Milyen kár! Úgy tűnik, Gordon századosból nem sokat tudtak kiszedni. Csak tíz percig tartott… Ó, most téged keresnek, Audrey kedvesem. Nagyon jól haladnak.

Celeste a foteljában ült, azon a helyen, amelyet valamiféle megmagyarázhatatlan okból karzatzugnak hívott. Audrey nem tudta, valójában minek kellene nevezni. Csak két fotelből és pár alacsony könyvespolcból állt a nagy ablak előtt. Celeste lakásának felső szintje – mint valami New York-i loft – egyetlen nagy, egy légterű terület volt (eltekintve persze a konyhától, az illemhelytől és a folyosótól), amit bútorokkal osztottak részekre. Az egyik oldalon volt az étkező – a mahagóniasztallal, a zöld bársonypárnákkal és az ezüstneművel teli tálalóval –, míg a másikon a nappali, a kék-ezüst ülőgarnitúrával és az aranyozott keretű képekkel. A furcsa kis leshely, amit Celeste a szoba közepén alakított ki magának, nem olyasmi volt, amit az ember a lakberendezési magazinokban láthatott.

– Mit gondolsz, a rendőrség engem hagy utoljára? – kiáltotta Celeste.

– Valószínűleg – felelte Audrey, miközben még egyszer áttörölte az étkezőasztalt. – Lefogadom, hogy kíváncsiak rá, mit gondolsz a bérlőidről.

– Gondolom, beszélnem kell majd nekik róla – vélte az idős hölgy. – Mármint Mr. Gleadről. Meg arról, hogy verte a feleségét.

– Erről mindenki beszél majd – jegyezte meg Audrey, miközben odament hozzá.

– Ó, tényleg! – sóhajtott fel Celeste. – Szegény Mrs. Glead. Végre megszabadították attól a szörnyű férfitól, de most lehet, hogy gyilkossággal fogják vádolni. A dolgoknak egyáltalán nem így kellene történniük.

– Az attól függ, volt-e más lehetősége – mondta Audrey. – Ha nem, akkor csak így történhetett, igaz?

Az ablaknál állva Audrey egyenesen az udvarra látott, ahol egy szürke kabátos szőke nő – akit Larssen őrmesterként azonosított – meg egy egyenruhás férfi rendőr épp kiléptek Hetheringtonék műhelyéből. Fülelt, arra várva, hogy megnyomják Celeste csengőjét, de ehelyett megfordultak, és a tér másik felén lévő kétszárnyú kapu felé indultak.

– Ki lakik az 5-ös szám alatt? – kérdezte Audrey, miközben látta, hogy megállnak a kerítésnél. Rájött, hogy a beléptetőrendszert vizsgálgatják. – Tegnap beszéltem vele először.

– Lewis McLennon – felelte Celeste. – Rendes fiú. Krimiket ír, vagy legalábbis írt régebben. Mostanában nem sok dolga jelent meg.

– Vagy úgy.

Larssen őrmester és a kollégája otthagyták a kaput, és visszaindultak a téren át.

– Szerintem eljött az időd, Celeste.

– Juj de jó! – ujjongott az idős hölgy, és a botja felé nyúlt.

– Dixon azt mondta, kérjem meg őket, hogy jöjjenek vissza később. Melletted akar lenni, amíg kikérdeznek.

– Badarság! – legyintett a nő. – Dixon néha olyan öregasszonyos tud lenni. Kísérd csak be őket, kedvesem.

Audrey épp kiért a folyosóra, amikor megnyomták a csengőt, amely egy régimódi ajtócsengő hangját utánozta, elektronikusan.

– Larssen őrmester és Edwards közrendőr érkeztek Celeste van Durenhez – mondta az előbbi, jelvényét a kaputelefon kamerájához tartva. Audrey megnyomta a gombot, hogy kinyíljon az ajtó.

– Fáradjanak fel. A lift a felső emeletre jön, csak nyomják meg a gombot – mondta a mikrofonba.

Aztán kinyitotta a bejárati ajtót, és várt.

– Brooks kisasszony, igaz? – kérdezte Larssen, amikor kiléptek a liftből. – Korábban kerestük önt.

– Péntekenként Mrs. van Durennél takarítok – magyarázta Audrey. – Egész nap itt vagyok. Kérem, fáradjanak be.

Azzal a nagy szobába vezette őket, ahol Celeste a botjára támaszkodva álldogált.

– Jó napot! – köszönt nekik mosolyogva. – Foglaljanak helyet nyugodtan! Kérnek egy csésze teát? Kávét?

– Köszönjük, nem kérünk – mondta Larssen, miközben körbenézett a helyiségben. – Már így is rengeteget ettünk és ittunk.

Celeste odaintette a rendőröket a kanapéhoz, míg ő leült az ezüstszínű fotelba, akár egy audienciát tartó királynő. Audrey esetlenül téblábolt a kanapé mögött, mert nem tudta eldönteni, magukra hagyja-e őket, vagy sem.

– Kedves ez a hely – mondta Larssen, és elővette a jegyzetfüzetét. – Öné az egész ház?

– Ó, nem olyan nagy valami… – szerénykedett Celeste, mintha ez csak egy kerti fészer lenne, nem egy milliókat érő lakóépület-együttes. – Az ükapámnak volt itt egy kúriája kerttel és istállókkal. Aztán a nagyapám átalakította az istállókat, és megépítette ezt a kis szigetet, ami előbb az apámra szállt, majd rám. Leonard és én alakítottuk lakásokká a házat.

– Leonard a férje?

– Igen. Néhány éve hunyt el.

– Részvétem – felelte Larssen. – Most egyedül él?

– Nem, itt van Dixon is, az emberem.

– Az… embere? – kérdezte az őrmester, mire Audrey elfojtott egy mosolyt.

– Az inasom.

– Olyasmi, mint egy komornyik – szúrta közbe Audrey –, de mindenfélét csinál.

– Mondhatjuk, hogy ő gondozza? – kérdezte Edwards közrendőr, és Celeste szeme elkerekedett a méltatlankodástól.

– Még mit nem!

– Dixon most itt van? – kérdezte Larssen. – Vele is beszélnünk kell.

– Ez a szabadnapja – vágta rá szárazon Celeste.

Larssen Audrey-ra pillantott, aki elértette a célzást, s megkérdezte:

– Menjek, fejezzem be a konyhát? Magukra hagyjam önöket?

– Szükségtelen, kedvesem – válaszolta Celeste. – Egy hölgynek nincsenek titkai a takarítónője előtt.

Larssen ennek láthatóan nem örült, de nem szólt semmit, így hát Audrey leült a másik fotelba, és megpróbálta olyan kicsire összehúzni magát, amennyire csak tudta.

– Nos tehát – kezdte a nyomozó –, mennyire ismerte a Glead házaspárt?

– Nem valami jól – válaszolta Celeste. – Nagyjából két éve élnek itt.

– Elbeszélgetett velük, mielőtt aláírták a bérleti szerződést?

– Igen, így van. Nagyon elbűvölőek voltak, vagy legalábbis Mr. Glead az volt. Látszólag nagyon szerették egymást.

– Látszólag?

– Bizonyára már mások is elmondták, de e tekintetben igen gyorsan megváltozott a helyzet.

Larssen bólintott.

– Sokat vitatkoztak?

– Igen, kezdetben csak vitatkoztak, de aztán a férj… hogy is mondják? Gyakran eljárt a keze. Mrs. Glead teljesen magába fordult. Többé nem beszélgetett senkivel, és látogatókat sem fogadott.

– Értem. És Mr. Glead? Hozzá sem érkeztek látogatók?

– Dehogynem, elég gyakran fogadott másokat. Férfiakat.

– Mindig ugyanazokat?

– Azt hiszem – mondta Celeste. – Habár a látásom már nem a régi – tette hozzá Edwards közrendőrre pillantva, mintha személyesen ő volna az oka a romló látásának.

– Azt mondta, Mr. Gleadnek eljárt a keze – folytatta Larssen. – Látta bármikor is, hogy megütötte Mrs. Gleadet?

Celeste egy darabig gondolkodott, majd végül azt felelte:

– Egyszer. Pár hónapja. Az erkélyen. Akkor kihívtam a rendőrséget. A többi alkalommal csak a zúzódásokat láttam. Illetve egyszer begipszelték Mrs. Glead karját.

Larssen ismét bólintott, és felírt valamit a jegyzettömbjébe, aztán feltette a következő kérdést:

– Szeptember 28-án hívta ki a rendőrséget, igaz?

– Te jó ég! – vonta fel Celeste a szemöldökét. – Ezt meg honnan tudja? A pontos dátumra nem vennék mérget, de valahogy akkor, igen. Emlékszem, hogy szokatlanul nagy forróság volt.

– Megvannak az erről a címről érkező hívások – mondta a nyomozó, visszalapozva egy kicsit a füzetében. – Úgy tűnik, Mrs. Glead nem volt hajlandó vádat emelni. Látta valaha is, hogy Mr. Gleaden zúzódások lettek volna? Bármi jelét annak, hogy Mrs. Glead védekezett volna?

– Soha.

– Rendben. Beszéljünk a tegnapelőttről. A szerdáról. Látta vagy hallott aznap valamit Gleadék felől?

– Ó, igen! – vágta rá Celeste. – Borzasztó nagy veszekedés volt. Este hét körül. Dixon a vacsora után épp a konyhában takarított, én pedig a fotelban ültem, az ablaknál. Hallottam egy férfi kiabálását, aztán valami nagy robajlást. Lenéztem a térre, és láttam, hogy néhány szomszéd odakint van. Valószínűleg ők is hallották a ricsajt. Aztán Mrs. Glead kirohant a lakásból, leszaladt a lépcsőn, majd át az udvaron, Mr. Glead pedig utánakiabált az erkélyről. A felesége tegnap délutánig nem is tért vissza.

Celeste összekulcsolta a kezét az ölében, és rendkívül elégedetten hátradőlt.

– És honnan tudja, hogy Mrs. Glead nem jött vissza tegnap délutánig? – kérdezte Larssen, mialatt lekörmölt valamit. – Lehetséges, hogy később visszatért, aztán távozott, anélkül, hogy ön látta volna?

Most Celeste ráncolta a homlokát.

– Nos, azt hiszem, lehetséges. De ugyanazt a ruhát viselte.

– Ugyanazt a ruhát? Biztos benne? Nem azt mondta, hogy a látása már nem a régi? – kérdezte Larssen.

– Hogyne – mondta Celeste –, de nem valószínű, hogy bármely nőnek egynél több halványlila szoknyája legyen.

– Megtalálták már a pisztolyt? – szólt közbe Audrey, mert már nem bírta tovább. – És megnézték már Linda ruháját, lőpornyomokat keresve? Azt szokták csinálni, nem?

Mindkét rendőr meglepetten nézett rá.

– Igen – felelte némi szünet után Larssen. – Azt szoktuk csinálni. És a pisztoly még nincs meg. De mi a helyzet önnel, Brooks kisasszony? Mit látott tegnap?

– Ó! Igen, nos, négy harminc körül értem haza, és épp egy csésze teát ittam, amikor meghallottam Linda sikolyát. Kiszaladtam, ő meg csak állt ott az erkélyen, és befelé mutatott a lakásba. Így aztán bementem, és ott feküdt a férje.

– Ön is tudott a házassági problémáikról?

– Mindenki tudott róluk.

– Nem egészen – motyogta Larssen jegyzetelés közben. – Ön közvetlenül a 10. számú lakással szemben, a 7-esben lakik, ugye?

– Igen.

– Tehát egészen jól ráláthatott Gleadékre. Sok mindennek szemtanúja volt náluk?

Audrey vállat vont.

– Egész nap dolgozom, este pedig tévézni szoktunk…

– A többes szám önt és a barátnőjét jelenti? Mei Chent?

Audrey nem vett volna rá mérget, Larssen tényleg még merevebben bámulja-e most a jegyzettömbjét, de úgy döntött, rendes lesz vele.

– Mei és én csak barátok vagyunk. Nem egy pár.

Biccentés.

– És ön takarítással foglalkozik?

– Igen.

– Ha megengedi, megkérdezhetem, hogy futja rá, hogy egy ilyen helyen éljen? Egy ennyire biztonságos magántéren, kétszintes lakásban. Bizonyára sokba kerülhet.

– Ez lényeges? – kérdezte meglepetten Audrey.

– Lehet, hogy az – felelte Larssen. – Viszonylag biztonságosnak tűnik a beléptetőrendszer, vagyis a gyilkosságot valószínűleg az itt élők egyike követte el. Minden lakót alaposan kivizsgálunk.

Celeste udvariasan köhintett.

– Leonard és én mindig igazságosan szabtuk meg a bérleti díjat – mondta. – Jobban örülnénk jó embereknek, mint gazdagoknak. Biztosíthatom, hogy a gyilkos nem a lakóim között található.