Betty Edwards

Jobb agyféltekés rajzolás

Betty Edwards

Jobb agyféltekés
rajzolás

Budapest, 2023

A mű eredeti címe: Drawing on the Right Side of the Brain

A mű eredetileg a TarcherPerigee/Penguin (a Penguin csoport /USA/ Inc. tagja) gondozásában jelent meg az Egyesült Államokban, New Yorkban.

Jelen fordítás a Drawing of the Right Side of the Brain negyedik kiadásából készült.

Penguin Random House Company

penguin.com

© Betty Edwards, 1979, 1989, 1999, 2012

© Bioenergetic Kiadó Kft., 2007, 2014, 2022

Kiadja a Bioenergetic Kiadó Kft.

Felelős kiadó: Schneider Gábor

Negyedik átdolgozott kiadás 2022

ISBN 978-963-291-629-3

© Az átdolgozott kiadás fordítója: Makay Emese

Főszerkesztő: Kajtár-Schneider Krisztina

Felelős szerkesztő: Prudovits Edina

Borítókép: Betty Edwards

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítás mindennemű fajtáját.

Ajánlás

Unokáimnak, akik olyan
természetességgel kezdtek el
rajzolni, ahogyan a halak úsznak
vagy a madarak repülnek,
csupán azzal, hogy néha beültek
édesapjuk rajzkurzusaira.

Kedves Sophie és Francesca,
ezt a könyvet nektek ajánlom,
és köszönöm mindazt az örömet,
amelyet elhoztatok nekem.

Az akkor 11 éves Sophie Bomeisler önarcképe 2011. július 29-én

Az akkor 8 éves Francesca Bomeisler önarcképe 2010. július 29-én

Tartalom

Köszönetnyilvánítás

Bevezetés

1. fejezet: A rajzolás és a kerékpározás művészete

2. fejezet: A rajzolás első lépései

3. fejezet: Agyunk: a jobb és a bal agyfélteke

4. fejezet: Átkereszteződés: a balból a jobb módba való átlépés

5. fejezet: A gyermekkori művész rajzai

6. fejezet: A szélek észlelése

7. fejezet: A terek észlelése

8. fejezet: A viszonyok észlelése

9. fejezet: Portré rajzolása

10. fejezet: Fények, árnyékok és a gestalt észlelése

11. fejezet: Észlelési készségeinkkel a kreatív problémamegoldás szolgálatában

12. fejezet: A benned élő művész

Szójegyzék

Köszönetnyilvánítás

Örökké hálás leszek a neuropszichológus, neurobiológus és Nobel-díjas dr. Roger W. Sperrynek (1913–1994) nagylelkűségéért és kedvességért, amiért felajánlotta, hogy átbeszéljük az eredeti szöveget. Ekkoriban, 1978-ban rendkívül csüggedt voltam, kétkedtem a kéziratommal kapcsolatban, de végül összeszedtem minden bátorságomat, és elküldtem neki. Nem sokkal később hálával telve vettem kezembe válaszlevelét, amelyben ezt írta: „Elolvastam ragyogó kéziratát.” Találkozást javasolt, hogy tisztázzunk néhány hibát, amelyet az ő kutatásáról laikusként írva követtem el. Az egyszeri meghívásból heti találkozók lettek a Kaliforniai Műszaki Egyetemen lévő irodájában, ahol újra és újra átdolgoztuk a harmadik fejezetet, amelyben a „kettéosztott agyról” írtam.

A legnagyobb örömmel az töltött el, hogy a könyv 1979-es megjelenéskor a következőket írta a kötet hátlapjára:

„… a rajzkutatással kapcsolatos agykutatások eredményeinek alkalmazása egybecseng a meglévő bizonyítékokkal, és új megfigyelései által sok esetben megerősíti és előreviszi a jobb agyféltekés rajzolással kapcsolatos tudásunkat.”

Megkérdeztem, hogy miért pont-pont-ponttal kezdte mondandóját, mire a tőle megszokott ravasz humorral azt felelte, hogy azért, mert ha valamelyik kollégájának ellenvetése lenne, amiért jóváhagyja ezt a nem tudományos könyvet, akkor mondhatja azt, hogy ott valami kimaradt. Ekkortájt gyakoriak voltak a kifogások dr. Sperry megállapításaival szemben, főleg az olyanokkal kapcsolatban, melyek szerint a jobb agyfélteke képes a teljesen emberi, magas szintű észlelésre. Ezek a kifogások az évek során egyre csökkentek, és megállapításai tagadhatatlanná váltak. 1981-ben orvosi Nobel-díjat kapott, amellyel elfoglalta méltó helyét a tudománytörténetben.

Sokan mások is nagyban hozzájárultak könyvemhez, röviden legalább néhányuknak szeretnék köszönetet mondani.

Köszönöm kiadómnak, Jeremy Tarchernek több mint harminc éven át tartó lelkes támogatását.

Jogi képviselőmnek, a washingtoni Williams & Connolly ügyvédi iroda kiváló ügyvédjének, Robert B. Barnettnek, aki egyben barátom is.

Joel Fotinosnak, a Tarcher/Penguin kiadó alelnökének, aki lendületet adott ennek a projektnek, és akivel az együttműködés során jó barátokká is váltunk.

Sara Cardernek, a Tarcher/Penguin vezető szerkesztőjének lelkes támogatását, segítségét és bátorítását.

Dr. J. William Bergquistnek, aki önzetlenül segített a könyv első kiadása és az azt megelőző doktori kutatásom során.

Régi barátomnak, Joe Molloynak, aki az összes kiadás tervezője volt. Bár remek tervei könnyednek tűnnek, mégis rengeteg erőfeszítés van mögöttük.

Lányomnak, Anne Bomeisler Farrellnek, aki remek írói készségeivel szerkesztette munkámat és támogatta projektemet. Rá mindig számíthattam, ő a bástyám és a támaszom.

Fiamnak, Brian Bomeislernek, aki az évek során segített azzal, hogy átdolgozta, finomította és tisztázta a rajzgyakorlatokat. Művészi képességei által és kurzusaink vezető tanáraként számtalan diákot hozzásegített ahhoz, hogy sikeres legyen a rajzolásban.

Sandra Manningnek, aki olyan hathatósan menedzseli a jobb agyféltekés rajzolás irodáját és kurzusainkat. Ő volt az, aki megszerezte a nemzetközi engedélyeket az ebben a kiadásban található számos új illusztrációhoz.

Vejemnek, John Farrellnek, valamint unokáimnak, Sophie Bomeislernek és Francesca Bomeislernek, akik mindig tartották bennem a lelket.

Köszönettel tartozom rengeteg hazai és külföldi tanárnak és művésznek, akik ötleteimet alkalmazva tanítják diákjaikat.

Végül pedig hálával tartozom az összes diákomnak, akiket az évtizedek során megismerhettem. Ők tették lehetővé számomra, hogy megfogalmazódjon bennem az eredeti könyv ötlete, és ők azok, akik azóta is irányt mutatnak tanítási metódusaim finomításában. Miattuk éri meg leginkább ez a munka. Köszönöm!

Bevezetés

A rajzolást korábban ugyanúgy a civilizáció vívmányai közé sorolták, mint az olvasást és az írást. Tanították az általános iskolában is.

Demokratikus volt. Boldogságforrás volt.[1]

– Michael Kimmelman

Több mint harminc éven át a Jobb agyféltekés rajzolás egy készülő mű volt. Az eredeti – 1979-es – megjelenés óta harmadszorra dolgoztam át a könyvet. Minden átdolgozás között nagyjából egy évtized telt el: Az első átdolgozás 1989-ben, a második 1999-ben és a harmadik 2012-ben volt. Fő célom minden egyes alkalommal az volt, hogy beépítsem az oktatói csoportom és jómagam azon fejlesztéseit, amelyeket az évek alatt a rajztanítás során megalkottunk, valamint elhozzam a rajzhoz kapcsolódó, az oktatás és az idegtudomány területéről származó naprakész elképzeléseket és információkat. Amint ebben az új verzióban látni fogod, az eredeti anyagok nagy része megmaradt, mivel azok kiállták az idő próbáját, de azért közben folyamatosan finomítottam a leckéket és pontosítottam az utasításokat. Ezenfelül pedig érinteni fogunk néhány újdonságot a jobb agyfélteke jelentőségéről, valamint az elképesztő és viszonylag új tudományt, a neuroplaszticitást. Mindent megmozgatok életcélomért, azért, hogy az állami iskolákban ismét tantárgy legyen a rajz. Nemcsak azért, mert „civilizációs vívmány” és „boldogságforrás”, hanem azért is, mert nagyszerűen fejleszti az észlelést, ezáltal pedig lökést ad a kreatív gondolkodásnak.

Az észlelés hatalma

Sok olvasóm ösztönösen megértette, hogy ez a könyv nem csupán a rajztanulásról és bizonyosan nem is a nagybetűs Művészetről szól, hanem valójában az észlelésről. Bár az igaz, hogy a leckék segítségével sokan megtanultak alapszinten rajzolni, és a könyv fő célja is ez. De a nagyobb, mögöttes cél mindig is az volt, hogy a jobb agyfélteke funkcióit hozza a fókuszba, és megtanítsa az olvasókat arra, miként lássanak másként annak reményében, hogy közben rájönnek arra is, hogyan vihetik át észlelési képességeiket gondolkodásukba és problémamegoldásukba. A tanításban ezt nevezzük „tudástranszfernek”. Ennek tanítása mindig is nehéz volt, a tanárok – engem is beleértve – gyakran abban reménykednek, hogy ez egyszerűen csak megtörténik. A tudástranszfer a legjobban közvetlen tanítással valósítható meg, ezért ezt ösztönözve ennek az átdolgozott kiadásnak a 11. fejezetében néhány közvetlen útmutatást adok arra vonatkozóan, hogy miként lehet a gondolkodásban, a problémamegoldásban és egyéb területeken kamatoztatni a rajztanulás során elsajátított észlelési készségeket.

A könyv rajzgyakorlatai valóban alapszintűek, kezdők számára készültek. A tanfolyamot azoknak hoztuk létre, akik egyáltalán nem tudnak rajzolni, akik úgy érzik, hogy nincs tehetségük rajzoláshoz, és akik azt hiszik, hogy valószínűleg soha nem tudnak megtanulni rajzolni. Az évek során sokszor elmondtam, hogy a könyvben található leckék nem ütik meg a művészet szintjét, inkább olyan az egész, mint az olvasás elsajátítása – az olvasás ábécéje: megtanuljuk a betűket, a hangtant, a szótagolást, a szókincset és így tovább. Az olvasás elsajátítása pedig az egyik legfontosabb dolog, mivel minden egyéb arra épül a matematikán és a (természet)tudományon át egészen a filozófiáig és az asztronómiáig. Hiszem, hogy a rajzolás elsajátítása idővel ugyanilyen fontos lesz, mivel az észlelés által iránymutatást ad, és elősegíti, hogy bepillantást nyerjünk a vizuális és verbális információk jelentésébe. Még azt a kijelentést is megkockáztatom, hogy tévesen mindent egy lapra tettünk fel, miközben az emberi agy valóban értékes képességeit, nevezetesen az észlelést, az intuíciót, a képzelőerőt és a kreativitást megnyirbáltuk. Talán Albert Einstein fejezte ki magát a legjobban: „Az intuitív elme szent adomány, a racionális elme pedig a hűséges szolga. Mi azonban olyan társadalmat hoztunk létre, amely a szolgát tiszteli, az adományról azonban megfeledkezik.”

„Miért is ne kockáztassunk, és másszunk az ágakra? Hiszen ott vannak a gyümölcsök.”

– Mark Twain

Rejtett tartalom

A könyv eredeti, 1979-es kiadása után hat hónappal furcsa érzésem támadt, és hirtelen rájöttem, hogy művem rejtett tartalommal bír, amelynek eddig én magam sem voltam a tudatában, én sem tudtam, hogy tudom ezt: akaratlanul is, de meghatároztam a rajzolás globális készségeinek alapösszetevőit. Úgy vélem, hogy az akkori művészeti oktatás jellegének köszönhetően maradt előttem rejtve mindez, ugyanis a kezdő rajzórákon olyan témákra fókuszáltunk, mint a „csendéletrajzolás”, a „tájképrajzolás” vagy az „alakrajzolás”, illetve a rajzeszközök, úgymint a szén, a ceruza, a toll és a tinta, a tus, valamint ezek kombinációja.

Az én célom azonban más: olyan gyakorlatokat szeretnék megosztani az olvasókkal, amelyek kognitív érzékelésmód-váltást idéznek elő a jobb agyfélteke javára – olyasmit, mint a fejjel lefelé rajzolás: „becsapjuk” a domináns bal agyféltékét azzal, hogy elvesszük tőle a feladatot. Öt alkészséget határoztam meg, amelyek ilyen hatással bírhatnak, de azt gondoltam, hogy többnek, akár többtucatnyinak kell lennie.

Aztán hónapokkal a könyv megjelenése után, az egyik óra kellős közepén jött a felismerés, egy igazi aha-élmény. Rájöttem, hogy a valósághű ábrázoláshoz erre az öt alkészségre van szükség – nem többre. Véletlenül választottam ki a számos szempont közül ezt a néhány új alapvető alkészséget, amelyről úgy véltem, hogy szoros összhangban lehet a fejjel lefelé rajzolás hatásaival. Rájöttem, hogy ez az öt nem is általános értelemben vett rajzkészség, hanem a legmélyrehatóbb, legalapvetőbb látással kapcsolatos készségek: hogyan érzékeljük az éleket, a tereket, a viszonyokat, a fényeket, az árnyékokat és a gestaltot. Ahogyan az olvasás elvezet a többi tudományig, úgy vezetnek el ezek a készségek oda, hogy bármit le tudjunk rajzolni.

A felfedezésem teljesen felvillanyozott. Hosszasan beszéltünk róla a kollégákkal, régi és új szakkönyveket rágtunk át, de egyikben sem találtunk további alapvető összetevőket, amelyek a realisztikus ábrázolás globális készségei közé tartoznának. Úgy tűnt tehát, hogy ezzel a felfedezéssel a rajzolást jó eséllyel nagyon gyorsan és könnyen meg lehet tanítani és tanulni – nem kell hozzá hosszú éveken át a művészeti iskolák padjait koptatni. A jelmondatom innentől kezdve az lett, hogy „a rajzolás mindenkié”, nem pedig csak a művészeké és a művészetet tanulóké. Természetesen tisztában voltam azzal is, hogy az alapok elsajátítása még nem feltétlenül viszi el az embert a múzeumokban és a galériákban látható „szépművészetig”, ahogyan az olvasni tudók mindegyikéből sem lesz irodalmi nagyság vagy irodalmi művek kiadója. Azt azonban tudtam, hogy a rajzolás valami olyasmi, amit a gyerekek és a felnőttek egyaránt szeretnek és értékelnek. Ez a felfedezés vitt el engem egy új irányba, amelynek eredményeként megszületett a Jobb agyféltekés rajzolás 1989-es új kiadása, amelyben arra fektettem a hangsúlyt, hogy elmagyarázzam: azok is nagyon gyorsan meg tudnak tanulni rajzolni, akik eddig egyáltalán nem tudtak.

Erre alapozva kollégáimmal ötnapos, negyvenórás (napi nyolc óra) kurzusokat kezdtünk el tartani, amelyek meglepően hatékonynak bizonyultak: A diákok igen magas szinten elsajátították az alapokat e rövid idő alatt, és minden olyan információt megkaptak, amelyek segítségével továbbfejleszthették rajztudásukat. Mivel a rajzolásnál mindig ugyanaz az a feladat, ezért mindig ugyanarra az öt alapkészségre van szükség. Tudásunkat ki tudjuk tehát terjeszteni bármilyen témára, bármilyen eszközzel képesek lehetünk rajzolni, és olyan messzire juthatunk, amennyire csak akarunk. Új vizuális készségeinknek pedig a gondolkodásban is hasznát vehetjük. Az olvasás és a rajzolás közötti párhuzam továbbra is nyilvánvaló volt.

A következő évtizedben, 1989 és 1999 között egyre fontosabbá vált számomra az észlelési készségek és az általános gondolkodás, a problémamegoldás és a kreativitás kapcsolatának feltérképezése, főleg azért, mert 1986-ban már megjelent egy másik könyvem is, a Drawing on the Artist Within (Rajzolás a művész lelkében). Ebben a könyvben mutattam meg a jobb agyfélteke „írott” nyelvét: a sornyelvet, a művész kifejező nyelvét. Az ötlet, mely szerint a rajzot használjuk a gondolkodás elősegítésére, meglehetősen hasznosnak bizonyult azokon a kreatív órákon, amelyeket egyetemi hallgatók és kisebb vállalati szemináriumok számára fejlesztettem ki a problémamegoldás témakörére.

1999-ben aztán újból átdolgoztam a Jobb agyféltekés rajzolást, és ismét beleillesztettem, amit az elmúlt évek során az öt alapkészségről, illetve a leckék finomítása során tanultunk. Leginkább a meglátás készségére (az arányokra és a perspektívákra) összpontosítottam, amely készséget talán a legnehezebb szavakban elmondani, mivel annyira komplex. Illetve azért is, mert szükség van hozzá arra is, hogy a diákok elfogadják a paradoxonokat, ellent tudjanak mondani a logikus, koncepciókhoz kötött bal agyféltekének. Ezenfelül pedig sürgettem az észlelési készségek használatát is azért, hogy „lássuk” a problémákat.

A harmadik, 2012-es átdolgozásban legjobb tudásom szerint szerettem volna tisztázni a rajzolás globális természetét és feltárni a kapcsolatot a rajzolás alapkészségei és a gondolkodás tekintetében általánosan, a kreativitásra vonatkozóan pedig hangsúlyosan. Számos kultúrában – mind az Egyesült Államokban, mind világszerte – rengeteg szó esik a kreativitásról, valamint az innováció és az újítások szükségességéről. Sokan sokfélét javasolnak. Próbáld ki ezt, próbáld ki azt. De a lényeget, hogy miként lehetünk kreatívabbak, homály fedi. Úgy fest, hogy az oktatási rendszerünk azon dolgozik, hogy a jobb agyfélteke kreatív észlelésének minden csíráját kiölje belőlünk, ugyanakkor túlhangsúlyozzák a bal agyfélteke képességeit, pl. dátumok, adatok, tételek, események megjegyzését azzal a célzattal, hogy átmenjünk az egységes teszteken. Nemcsak az a baj, hogy állandóan vizsgáztatjuk és osztályozzuk gyermekeinket, hanem az is, hogy nem tanítjuk meg őket arra, hogy észrevegyék és megértsék a tanultak mélyebb értelmét, valamint hogy felfedezzék a világgal kapcsolatos információk közötti összefüggéseket. Végképp itt volna az ideje, hogy valami újat próbáljunk ki.

„A legnemesebb élvezet a megértésből fakadó öröm.”

– Leonardo da Vinci

Igaz, 2011-ben már elindult valami. A Los Angeles-i Kaliforniai Egyetem kognitív tudósainak kis csoportja ugyanis az úgynevezett „perceptuális tanulást” javasolja a kudarcot vallott oktatási gyakorlatok helyett, azt remélve, hogy átültethető lesz más területekre is. Némi sikert már elértek, ám beszámolójuk vége mégis kissé elkeserítő: „A számítógépes eszközökkel és kísérleti programokkal teli oktatásban a perceptuális tanulás jövője egyáltalán nem biztos. A tudósok a mai napig nem ismerik a perceptuális intuíció tanításának legjobb módjait, vagy hogy mely alapelvek a legalkalmasabbak erre. Ha be is építik a tantervekbe ezeket az eszközöket, alkalmazásuk a tanárokon fog múlni.”[2]

Én azonban szeretném azt mondani, hogy már megvannak az eszközeink a perceptuális készségek oktatására: évtizedek óta szemeznek velünk, csak mi nem vettük észre vagy nem akartuk észrevenni őket. Szerintem nem véletlen, hogy amióta – XX. század közepétől – folyamatosan egyre jobban kiszorul a rajz és a kreatív művészet a tantervből, azóta az egyesült államokbeli diákok teljesítménye is egyre rosszabb, olyannyira, hogy Szingapúr, Tajvan, Japán, a Koreai Köztársaság, Hongkong, Svédország, Hollandia, Magyarország és Szlovénia is megelőz minket.

A történelem során számos találmány, kreatív ötlet kezdődött apró skiccekkel. A bal oldali és a fenti vázlatokat Galileo, Jefferson, Faraday és Edison készítette.

– Henning Nelms: Thinking With A Pencil (Gondolkodás ceruzával; 1981, New York: Ten Speed Press), XIV. o.

1969-ben Rudolf Arnheim percepciós pszichológus, a XX. század egyik legolvasottabb és leginkább tisztelt tudósa így írt:

„A művészeteket egyre inkább elhanyagolják, mivel az észlelésen alapulnak. Az észlelést pedig megvetik, mert úgy tartják, hogy nem kapcsolódnak hozzá gondolatok. Valójában az oktatók addig nem tudják megindokolni, hogy miért kapjon fontos szerepet a művészet a tantervben, amíg nem értik meg, hogy a művészettel lehet a leginkább erősíteni az észlelést, amely nélkül viszont nem lehet produktívan gondolkodni semmilyen tudományos területen.

A művészeti oktatásban nem újabb és újabb esztétikával foglalkozó vagy rejtett értelmű kézikönyvre van szükség, hanem a vizuális gondolkodás fontosságáról való meggyőződésre. Ha megértjük ezt az elméletet, akkor megpróbálhatjuk meggyógyítani ezt a beteges megosztottságot, amely megbénítja a gondolkodási képességek tanítását.”[3]

A rajzoláshoz igenis szükség van a gondolkodásra, amely az észlelési tréningek egyik hatékony és hatásos metódusa, az észlelési tudásunk pedig az összes tantárgy elsajátítására is hatással lehet. Azt már tudjuk, miként lehet gyorsan megtanítani valakit rajzolni. Tudjuk, hogy megtanulni rajzolni olyan, mint megtanulni olvasni. Nem az úgynevezett „tehetségtől” függ. Megfelelő iránymutatás mellett mindenki képes rá. Ezenkívül megfelelő iránymutatás mellett arra is képesek lehetünk, hogy a rajzoláshoz használt alap észlelési komponenseket átültessük más területekre, illetve az általános gondolkodásban is hasznukat vegyük. Ahogyan Michael Kimmelman mondta, a rajzolás boldogságforrás – az iskolák által felkarolt, a diákokat elbátortalanító és a kreativitásukat megfojtó standardizált vizsgáztatás ellenszere.

A két agy és a modern multitasking

Az oxfordi professzor és pszichiáter, Iain McGilchrist csodálatos könyvében, a The Master and His Emissaryben beszédes metaforával írja le az emberiség történetét és kultúráját: „Évszázadok alatt, a Mester (a jobb agyfélteke) birodalmát a Követ (bal agyfélteke) megszállta, elárulta, és elvette a hatalmát.”

– Iain McGilchrist: The Master and His Emissary (A Mester és Követe; Yale University Press, 2009), 14. o.

Most, hogy egyre több kutatás van a témában, és a két agyfélteke közötti információfeldolgozási stílusok kezdenek egyre nyilvánvalóbbá válni, a nagy tiszteletnek örvendő tudósok is elismerik a két agyfélteke közötti működésbeli különbségeket, noha jellemzően – kisebb-nagyobb mértékben – mindkét agyfélteke részt vesz az összes tevékenységben. Továbbra is sok a bizonytalanság az emberi agy aszimmetriájának valódi okait illetően, amellyel egyébként nyelvi szinten is tisztában vagyunk, gondoljunk csak bele az angol „I am of two minds about that” kifejezésbe, amellyel azt akarjuk mondani, hogy azért nem tudok dönteni, mert két véleményen vagyok. A két elme azonban nem egyenlő esélyekkel indult a versenyben: Szinte mostanáig a nyelv uralt mindent világszerte, főleg a modern technológiát alkalmazó kultúrákban, így a miénkben is. A vizuális észlelést többé-kevésbé magától értetődőnek vették, nem igazán törődtek vele, és nem is oktatták. Most azonban, amikor az informatikusok megpróbálják létrehozni az emberi vizuális észlelést, rájöttek, mennyire bonyolult, és milyen lassan tudnak haladni vele. Több évtizednyi erőfeszítés után a tudósoknak végre sikerült megalkotniuk a számítógépes arcfelismerést, de az arckifejezések változásának és jelentésüknek a felismerésére, amelyre a jobb agyfélteke azonnal és erőlködés nélkül képes, a gépeknek sokkal több időre és munkára van szükségük.

A rendkívüli multitasking példája: Egy fiatal hírszerző tiszt napi 12 órában 10 képernyőt figyel és 30 chatbeszélgetést folytat parancsnokokkal, csapatokkal, főhadiszállásokkal. Az egyik fülén a telefon, a másikon a headset, amelyen keresztül egy pilótával beszél. „Elég intenzív a munkám” – mondja.

Thom Shanker és Matt Richtel: „In New Military, Data Overload Can Be Deadly” (Új típusú katonaság, avagy az adat-túladagolás halálos lehet /riport/, New York Times, 2011. január 17., 1. o.)

Vizuális képek vannak mindenhol, vizuális és verbális információk harcolnak figyelmünkért mindenütt. Az állandó multitasking információs túlterheltséghez vezethet, és egy idő után nehéz lesz gyorsan váltani a dolgok között. A kétezres évek elején betiltott vezetés közbeni sms-ezés szintén a különböző tevékenységek közötti váltások és a több információ egyszerre történő feldolgozásának nehézségei miatt történt. Erre a felismerésre van szükségünk ahhoz, hogy produktívan tudjuk használni mindkét módozatot, és magyarázatot adhat arra, hogy a jobb agyfélteke folyamatainak megalkotása miért csak most válik fontossá vagy akár kritikussá.

Komplikáció: az agy saját magát tanulmányozza

„Az emberi érzékelés képessége, annak tudása, hogy érzékeink mit fedeztek fel, igazi misztikum.”

– Edmund Bolles: A Second Way of Knowing: The Riddle of Human Perception (A tudás másik módja: az emberi észlelés talánya; Prentice Hall, 1991)

Ahogyan azt számos tudós megjegyezte, az emberi agy kutatása azért bonyolult, mert az agy azzal küzd, hogy megértse önmagát. Ez a másfél kilós szerv talán az egyetlen olyan anyag a világon – legalábbis eddigi tudomásunk szerint –, amely megfigyeli és tanulmányozza önmagát, elcsodálkozik önmagán, próbálja analizálni, hogy miként csinálja azt, amit csinál, és igyekszik maximalizálni a képességeit. Ez az ellentmondás még rejtélyesebbé teszi, így misztikuma a rohamosan fejlődő tudományos tudás ellenére is fennmaradt. Az egyik legbiztatóbb felfedezés, hogy az emberi agy képes fizikálisan megváltoztatni magát azzal, hogy módosítja megszokott gondolkodásmódját, méghozzá úgy, hogy szándékosan új ötleteknek és szokásoknak teszi ki magát azáltal, hogy új dolgokat tanul. A felfedezés hatására új kategóriával bővült az idegtudósok tábora: ők a neuroplasztikusok, akik mikroelektródákkal és agyi szkennerekkel követik nyomon az idegi kommunikáció összetett agyi térképeit. Ennek során megfigyelték, hogy az agy felülvizsgálja saját idegi térképeit.

Agyi plaszticitás, avagy gondolkodjunk másként a tehetségről

Ez a plasztikus agy koncepciója, mely szerint agyunk tapasztalataink által állandóan változik, így képes arra, hogy újraszervezze, átalakítsa önmagát, sőt, akár új sejteket és sejtkapcsolatokat hozzon létre. Ez a felfogás teljesen szemben áll a régi elképzelésekkel, melyek szerint agyunk olyan, mint egy huzalozott gép, amelynek alkatrészei genetikailag meghatározottak és változatlanok, kivéve a kora gyermekkori fejlődést és az öregkori leépülést. Az olyan tanárok számára, mint én, az agyi plaszticitás tudománya egyszerre izgalmas és megerősítő. Izgalmas, mivel lehetőségek egész tárházát nyitja meg előttünk, és megerősítő abból a szempontból, hogy az oktatás célja mindig is az volt, hogy a tanulás megváltoztassa az emberek életét és gondolkodásmódját. Végre magunk mögött hagyhatjuk azt, hogy intelligenciánk fix és korlátokkal teli, és csupán néhány szerencsés ember lehet tehetséges. Végre új szemszögből tekinthetünk az agyi teljesítmény fokozásának lehetőségeire.

Az egyik új távlat, amelyet az agyi plaszticitás megnyit előttünk, a tehetségről alkotott eddigi elképzeléseink megkérdőjelezése, főleg ami a művészi és a kreatív tehetséget illeti. Sehol máshol nem él olyan erősen a behuzalozott agy elképzelése, mint a művészetek területén, azon belül is leginkább a rajzolás világában, ugyanis a rajz a vizuális művészetek belépőszintje. Az emberek úgy vélik, hogy valakinek vagy van hozzá tehetsége, vagy nincs. Gyakran hallom a következőket: „Én? Rajzolni? Soha! Még egy egyenes vonalat sem tudok húzni!” Rengeteg felnőtt mondja ezt teljes meggyőződéssel, és ami még ennél is szomorúbb, sok 8-9 éves gyerek is, akik bár megpróbálkoztak vele, de kudarcként élték meg. Gyakran egy szimpla kijelentéssel intézzük el az egészet: „Nincs tehetségem a művészetekhez.” De az agy plaszticitásának megismerése, továbbá mások és több évtizedes saját munkám révén már tudjuk, hogy a rajzolás egy olyan készség, amelyet tanítani lehet, és amelyet bárki el tud sajátítani, aki bármi egyebet képes volt megtanulni, például olvasni, írni vagy számolni.

„Mostanában rengeteg választott tisztségviselő minden eddiginél jobban nem pusztán pazarlásként tekint a művészetre, hanem még azt is hiszi, hogy elszívja a forrásokat sokkal fontosabb dolgoktól. Számukra a művészet feláldozható, mivel úgyis csak elvonja a figyelmet.”

– Robert Lynch, az Amerikaiak a Művészetekért Alapítvány elnöke, 2010. december 16.

A rajzolást azonban nem érzik olyan alapvető készségnek, amelyet az olvasáshoz, az íráshoz és a számoláshoz hasonlóan mindenképp el kell sajátítani. Periférikus készségnek tartják, „jó lesz az hobbinak”, mondják, de semmiképpen nem gondolják nélkülözhetetlennek. Mégis, valamilyen szinten érezzük, hogy valami fontos dolgot hagyunk figyelmen kívül. Meglepő, milyen sokan vannak, akik rajzkészségeik hiányát összekapcsolják a kreativitás hiányával, pedig lehet, hogy az élet egyéb területén nagyon is kreatívak. Az észlelés fontossága pedig gyakran megmutatkozik beszédünkben; gyakran használunk kifejezéseket a látásról, az észlelésről. Amikor valamit végre megértünk, akkor azt mondjuk, „á, most már látom”. Vagy amikor valaki nem ért valamit, akkor azt mondjuk, hogy „nem látja a fától az erdőt” vagy „nincs képben”. Ez is azt mutatja, hogy az észlelés fontos a megértéshez, miközben reméljük, hogy valahogy elsajátíthatjuk, de az osztályon és a tanterven kívül. Én azonban azt javaslom, hogy a rajzolás ismét legyen a tanterv része.

Egy 2009 májusából származó jelentésben furcsamód pedig ezt írják: A „Tanulás, művészetek és az agy” konferencián, amelyet a Johns Hopkins Egyetem szponzorált a Dana Alapítvánnyal együtt, az hangzott el, hogy „előzetes, de igencsak érdekfeszítő feltételezések szerint a művészetek által elsajátított készségeket egyéb területekre is át lehet ültetni”.

– Mariale M. Hardiman Ed.D. és Martha B. Denckla M.D.: „The Science of Education”, „Informing Teaching and Learning through the Brain Sciences” (Az oktatás tudománya”, „Tanítás és tanulás az agytudomány információi alapján), Cerebrum, Emerging Ideas in Brain Science (Cerebrum, Új ötletek az agytudományban), Dana Alapítvány, 2010., 9. o.

A közoktatás és a művészetek

Természetesen nem a rajzolás az egyetlen művészeti ág, amellyel trenírozhatjuk észlelő gondolkodásunkat. Ehhez életbevágóan fontos a zene, a tánc, a dráma, a festés, a dizájn, a szobrászat és az agyagművesség. Ezeket mind ismét tanítani kellene a közoktatásban. Nyersen kimondom: ha még az akarat meg is lenne ehhez, akkor se lenne rá pénz, mivel túl sokba kerülne, és éppen ez az, ami a közoktatásból hiányzik, a pénz. A zenéhez drága hangszerekre van szükség, a tánchoz és a drámához színpadra és jelmezekre, a szobrászathoz és az agyagművességhez felszerelések és eszközök kellenek. Bár én nagyon szeretném, de sajnos azt kell mondanom, hogy a vizuális és előadó-művészeti tárgyakat, amelyeket rég kiiktattak, nem fogják visszahozni. De nem csak a pénzszűke miatt. Az elmúlt negyven évben a művészet – főleg a vizuális – igencsak perifériára szorult sok tanár, döntéshozó és még náluk is több szülő szemében amiatt, hogy „az éhező művésszel” kapcsolják össze, illetve tévesen azt hiszik, hogy a művészetekhez mindenképp tehetségre van szükség.

Az egyetlen művészeti tantárgy, amit megengedhetünk magunknak, az a rajz, a készség, amely a vizuális észlelés gyakorlásának alapja, ennél fogva pedig az észlelési készségek további építésének belépőszintje. Azok számára, akik ellenzik a művészeti oktatást, a rajz önmagában véve nevetséges, de úgy vélik, hogy anyagilag legalább megengedhető, ugyanis csak egyszerű felszerelések kellenek hozzá: papír és ceruza. A legegyszerűbb és legminimálisabb eszközigényű, továbbá nem igényel speciális termet vagy épületet. A legfontosabb feltétel, hogy legyen egy tanár, aki tud rajzolni, és aki tudja, miként tanítsa meg a gyerekeknek a rajzolás alap észlelési készségeit és azt, hogy ezt a készséget miként lehet más területekre átültetni.

Az összes művészet közül a rajzolás az egyetlen, amely beleférhet napjaink egyre szűkösebb iskolai költségvetésébe. És a legtöbb szülő nagyon is támogatja, ha gyermeke valódi és érdemi rajzkészségre tesz szert, szemben az elmúlt évtizedekben divatba jött „szemléltetéssel”. A gyerekek 7-9 éves koruk környékén vágynak arra, hogy rajzaikon végre minden úgy nézzen ki, mint a valóságban, és erre képesek is lehetnek, ha megfelelő oktatásban részesülnek. Ha a pedagógusokban ott lenne az akarat, akkor lenne rá mód.

Kipróbálni valami újat

Legalább próbáljuk meg. Az amerikai közoktatás egyre csak hanyatlik. Minél több tényt és számot kell megtanulniuk a gyerekeknek, minél inkább az egységes tesztekre fektetjük a hangsúlyt, minél „bal agyféltekésebbé” válnak iskoláink, gyermekeink annál inkább meg fognak bukni a teszteken, a lemorzsolódás pedig vészjóslóan emelkedik. Albert Einstein azt mondta: „Az őrültség nem más, mint ugyanazt tenni újra és újra, és várni, hogy az eredmény más legyen.” Ahogyan azt is ő mondta, hogy „nem oldhatjuk meg a problémákat ugyanazzal a gondolkodással, amellyel létrehoztuk őket”.

2010 decemberében a Gazdasági Együttműködési és Fejlesztési Szervezet nyilvánosságra hozta a 2009-es PISA-tesztek eredményeit, amelyekben a 15 éves diákokat vizsgálták a világ 65 országában a természettudomány, a szövegértés és a matematika területén. Aggasztó, hogy az amerikai diákok szövegértésben a 17., természettudományokban a 23., matematikában pedig a 30. helyre kerültek, jóval lemaradva Kína, Szingapúr, Finnország és Korea mögött. Az Egyesült Államok oktatásügyi államtitkára, Arne Duncan így reagált erre: „Vegyük ezt figyelmeztetésnek. Ébresztő!”

Az Egyesült Államok aggasztó olvasási, számolási és természettudományos eredményeinek ismeretében kijelenthetjük: itt az idő, hogy kipróbáljunk valami újat – nevezetesen el kell kezdenünk célirányosan fejlesztenünk agyunk másik felét is, hogy maximálisan kihasználhassunk mindkét agyfélteke erejét. Hiszem, hogy az oktatás célja nem lehet csupán az egységesített tesztek teljesítése. Olyan tudást kell adni a diákoknak, amellyel meg is értik, amit tanultak. Természetesen az nagyon jó, ha a diákok megtanulnak racionálisan és precízen gondolkodni – azaz használják bal agyféltekéjüket, amelyre szükség van a megfigyeléshez, elemzéshez, levezetésekhez, vizsgálódáshoz, összefoglaláshoz és elvonatkoztatáshoz. Ha azonban megtanítjuk a gyerekeket a jobb agyféltekés észlelési készségekre is, azzal segítünk abban, hogy „összefüggéseikben lássák a dolgokat”, „lássák az egész képet”, „arányaikban és távlatokban lássák a dolgokat”, megfigyeljék és felfogják, azaz érzékeljék, értsék, vagyis értelemmel töltsék meg a bal agyfélteke töredezett világát.

A tudástranszfer tanítása

A megértés elősegítéséhez a rajzoláson keresztül is megtaníthatjuk gyermekeinknek az észlelést, kezdve az általános iskola 4-5. osztályában – nem azzal a szándékkal, hogy művészt faragjunk belőlük, hanem azzal a céllal, hogy megtanítsuk nekik, miként vihetik át a rajzolás során elsajátított észlelési készségeiket az általános gondolkodás és problémamegoldás területére. Végtére is nem azért tanítjuk meg a gyerekeket írni és olvasni sem, hogy költőt és írót csináljunk belőlük. Az átvitel odafigyelő tanításával, az olvasással és a rajzolással egyszerre fejleszthetjük mindkét agyféltekét.

A tudástranszfer lehet „közeli” vagy „távoli”. A rajzkészségek közeli átadása lehet például az, ha a diákok különféle madarak csőreit rajzolják környezetórán, hogy memorizálni és azonosítani tudják őket. A távoli átadás példája pedig lehet az, ha e tapasztalatok alapján a diákok tanulmányozzák a madarak csőrének evolúciós fejlődését. Alan Kay, a híres informatikus, aki nagyban hozzájárult az informatika fejlődéséhez, azt mondta, hogy a negatív terek koncepciója elengedhetetlen a számítógépes programozáshoz – ez a távoli átadás elegáns formája.

További érv az észlelési tréning mellett, hogy a jobb agyféltekére való részleges összpontosítás általi tanulás javíthatja az iskolai teljesítményt is. Üdvös volna, ha adhatnánk egy kis szünetet a bal agyféltekének azzal, hogy megszabadulunk a folyamatos nyomástól, amelyet az órai előadások állandó hallgatása vagy a szüntelen diszkurzus, a beszéd jelent. Régen, amikor még én voltam iskolás, és hagyományos, a munkásosztálynak fenntartott állami iskolába jártam, voltak művészeti óráink, főztünk, varrtunk, kerámiáztunk, faragtunk, fémet munkáltunk meg, kertészkedtünk. Nagyon jó volt megszakítani ezekkel a klasszikus tanulást, mert ilyenkor volt idő elmélyülni a saját gondolatainkban. A csend manapság ritka vendég az osztálytermekben, a rajzolás pedig ezt hozná el, mivel egyéni, csendben zajlik, és időtlen.

Két létfontosságú globális készség: olvasás és rajzolás

Milyen készségekre tehetsz szert a rajzolás által, és hogyan ültetheted át őket az általános gondolkodásba? A rajzolás, ahogyan az olvasás is, globális készség, amely lépésről lépésre elsajátított alkészségekből tevődik össze, amelyek aztán gyakorlással zökkenőmentesen összeolvadnak és zavartalanul működnek.

Nem vagyok az olvasás-oktatás szakértője, de aggaszt, hogy a „folyékonyságot” a szakirodalomban folyamatosan az olvasás alapösszetevői közé sorolják, ugyanis szerintem a folyékonyság az olvasástanulás eredménye. Az is aggaszt, hogy a szavak szótagosítását ritkán sorolják a szakértők az alapösszetevők közé, ahogyan az alapvető mondatstruktúrát is – azaz azt, hogy képesek legyünk megtalálni az alanyt és az igét a mondatban. Az, hogy a folyékonyságot az olvasás alapkészségének hívják, engem arra emlékeztet, amikor a tanárok ragaszkodnak hozzá, hogy a kezdők – még mielőtt elsajátították volna a készség alapösszetevőit – gyorsan rajzolják le az észlelt tárgyat (ezt hívjuk „firkarajznak”), ám ettől a diákok csak összezavarodnak, és frusztráltak lesznek. Az ötödik, hatodik – vagy tizedik – firkarajz után a bal agyfélteke kiszáll a játékból, ekkor a diákok végre előrukkolhatnak egy, a tanárok szerint „jó” rajzzal. Nem tudják, miért van ez így, azt sem, miként ismételjék meg, és azt sem, hogy miért tetszett a tanárnak. Úgy tűnik, hogy az amerikai oktatásban a gyorsaság jelenti a jót, még akkor is, ha nem az.

A rajzolás globális készségének alapösszetevői meghatározásom szerint a következők:

- a szélek észlelése (látni, hol ér véget valami, és hol kezdődik a másik dolog)

- a terek észlelése (látni, mi van a dolgok mellett és mögött)

- a viszonyok észlelése (perspektivikus látás és az arányok észlelése)

- a fények és árnyékok észlelése (látni az értékek fokozatait)

- a teljesség, a gestalt észlelése (látni az egészet és annak részeit)

„A megfigyelés tanulásának talán a legjobb módja a rajzolás. Nemcsak azért a legjobb, mert újra és újra meg kell nézned (a papír és a ceruza között ugyanis nem lehet elbújni), hanem azért is, mert a rajzolás többé-kevésbé módszeres megközelítést igényel: Az egész tárgy átméretezését, majd a részletek alapos, hosszú perceken át történő vizsgálatát.”

– Hugh Johnson: Principles of Gardening (A kertészkedés alapelvei; Mitchell Beazley Publishers Limited, 1979), 36. o.

Az első négy készséget tanítani kell. Az ötödik ennek eredménye lesz, vagy ösztönös megérzésből fakad – a megfigyelt tárgy megértése vizuálisan és mentálisan, az első négy lépés során alkalmazott összpontosított megfigyelés eredményeként. A legtöbb diák számára mindez az újdonság erejével hat, elkezdenek úgy látni, ahogyan addig még sosem. Az egyik diákom saját kezének lerajzolása után ezt mondta: „Sosem figyeltem meg a kezemet. Most már másként tekintek rá.” Gyakran ezt mondják: „Mielőtt megtanultam rajzolni, nem tettem mást, csak megneveztem a tárgyakat, amelyeket láttam. Most minden megváltozott.” Sokan arról is beszámolnak, hogy például a negatív terek megfigyelése teljesen új élményt jelent számukra.

Az olvasáshoz visszatérve, a téma szakértői szerint az olvasás többségében az általános iskolában elsajátított alapkészségei a következők:

- fonetikai tudatosság (azaz tudni kell, hogy az abc betűi hangokat jelölnek)

- hangzás (azaz a betűhangok felismerése a szavakban)

- szókincs (azaz a szavak jelentésének ismerete)

- folyékonyság (azaz a gyors és gördülékeny olvasás képessége)

- megértés (azaz az olvasott szöveg értelmének megragadása)

A rajzolásban az utolsó készség, a megértés ideális esetben a megelőző készségek eredménye vagy következménye.

Tisztában vagyok vele, hogy sok pluszkészségre van szükség ahhoz, hogy nagybetűs Művészetről beszélhessünk, olyanról, amellyel a művészet világában, galériákban és múzeumokban találkozhatunk. Számos anyag, eszköz, no és természetesen végtelen gyakorlás szükségeltetik a rajz mesteri szintre emeléséhez, de az eredetiség és a zsenialitás megfoghatatlan szikrájáról sem feledkezhetünk el, amely az igazi művészeket jellemzi. Az alapkészségek elsajátítása után továbbléphetsz, ha szeretnél, rajzolhatsz emlékezetből, rajzolhatsz elképzelt képeket, alkothatsz absztrakt vagy nonfiguratív képeket. A ceruzával papírra vetett valósághű ábrázoláshoz szükséges öt készséget fogom neked megtanítani, méghozzá a megfelelő alapszintű észlelési tréning segítségével, hogy le tudd rajzolni azt, amit látsz.

Természetesen ugyanez igaz az alapszintű olvasásra is. Azt is tovább lehet finomítani a tárgytól függően és a papírra történő nyomtatástól eltérő formátumban. De mindkét készség esetén az alapösszetevők képezik az alapot. Ha megtanultál olvasni, azzal plasztikus agyadat örökre megváltoztattad. Bármit el tudsz olvasni, legalábbis anyanyelveden. Egy életen át képes leszel rá. Ugyanígy ha egyszer megtanulsz rajzolni, az agyad ugyanúgy megváltozik: bármit le tudsz rajzolni, amit a saját szemeddel látsz, és ez a készséged szintén egész életedben veled marad.

Páros készségek és átvitelük: B-mód és J-mód

Bizonyos értelemben az olvasás és a rajzolás ikerpárnak tekinthető: a szóbeli, analitikus B-mód a bal agyfélteke, míg a vizuális, észlelési J-mód a jobb agyfélteke fő funkciója. Ráadásul a történelem alapján azt is mondhatjuk, hogy amiként az írott nyelv, úgy az észlelések rajzokban történő megjelenítése is kivételes fontossággal bírt az emberi fejlődés tekintetében. Gondoljunk csak a lenyűgözően szép őskori barlangrajzokra és azokra a festményekre, amelyek több mint huszonötezer évvel megelőzték az írott nyelvet. Mi több, az írás képrajzokból, szóképekből nőtt ki, ezekkel ábrázolták, írták le például a madarat, a halat, a gabonát, az ökröt – az illusztrálás tehát nagyon fontos szerepet játszott az emberi fejlődésben. Arról se feledkezzünk meg, hogy az egész bolygón csak az ember írja le a látott dolgokat vagy készít képet róluk.

A nyelv dominál

Ha egy művészeti hallgató azt mondja, hogy „jól tudok csendéletet rajzolni, elég jól mennek az emberi alakok is, de a tájképekkel, no meg a portrékkal hadilábon állok”, az azt jelenti, hogy egy vagy több alapkészséget nem tanult meg. Az olvasásba átültetve ez így hangzana: „Nagyon jól tudok olvasni magazinokat, elég gördülékeny a használati utasítások olvasása is, de az újság-, főleg a könyvolvasás problémás”. Ha ilyet hallanánk, egyből tudnánk, mi a baj: az illető nem sajátította el az olvasás egyik alapösszetevőjét.

Ezek a kognitív ikrek azonban mégsem egyformák. A nyelv rendkívüli erővel bír, és a bal agyfélteke nem szívesen osztozkodik dominanciáján csendes partnerével. A bal agyfélteke az explicit világgal foglalkozik, azzal, ahol a dolgokat megnevezik, megszámolják, ahol az időt mérik, és ahol a lépésről lépésre felépített tervek kiiktatják a jövőbeli bizonytalanságot. A jobb agyfélteke azonban az implicit világban él, a pillanatban, az időtlenségben, ahol a dolgok kontextusok mögé bújnak, és folyamatosan változnak. A versengő bal agyfélteke türelmetlen az egészet szemlélő jobb agyféltekével, és hajlamos egyből belevágni a munkába, ezért a nyelvet hívja segítségül még akkor is, ha az nem is illik az adott feladathoz.

Láttam egyszer egy videót, amelyben egy elefántot tanítottak meg „festeni” úgy, hogy az állat az ormányában tartotta az ecsetet, és azzal húzott vonalakat egy papírra. Tudomásom szerint ez az emberi rajzolási készség legközelebbi nem ember általi megközelítése. De tudtommal a vadonban nincsenek olyan elefántok, akik spontán módon rajzolgatni kezdik egy kőre vagy homokba a többi állatot.

Paleolit kori barlangrajz a spanyolországi Altamirában

Ugyanez a helyzet a rajzolással is: gyermekkorunktól kezdve szimbólumokat használunk, hogy gyorsan le tudjunk rajzolni egy absztrakt, jelölésszerű képet. Ilyenkor a bal agyfélteke rohan, hogy átvegye a rajzolást a jobb agyféltekétől, miközben arra a jobb, vizuális agyfélteke sokkal alkalmasabb lenne. A könyv eredeti verziójának írásakor meg kellett találnom a módját, hogy ez ne történjen meg, valamint annak, hogy lehetőséget adjunk a jobb agyféltekének, hogy „előjöjjön” és rajzoljon. Ehhez találni kellett egy olyan stratégiát, amellyel a bal agyféltekét kicsit parkolópályára tehetjük. A fejjel lefelé rajzoláshoz nyúltam, majd sokat gondolkodva fáradságos munkával a következő megoldásra jutottam:

Ahhoz, hogy hozzáférést biztosítsunk a jobb agyfélteke számára, a bal agyféltekének olyan feladatot kell adnunk, amelyet elutasít, és visszavonulót fúj.

Más szóval felesleges az erős, verbális, domináns bal agyféltekét távol tartani a feladattól. Inkább trükközni kell, hogy ne akarja megcsinálni a feladatot. Ha egyszer sikerült becsapnunk, akkor hajlamos lesz egyre inkább „elhalványulni”, elkezd kimaradni, nem fog többé beavatkozni, és nem fogja többé bitorolni a jobb agyfélteke feladatait. Mindennek mellékhatásaként a megszokottól eltérő gondolkodásmódra váltunk át, amely csodálatos létállapotot eredményez: koncentrált, kivételesen figyelmes, mélyen lebilincselő, szavak nélküli, időtlen, produktív és mentálisan regeneráló állapotot.

A közelmúltban ezt a stratégiát tudományosan is megerősítették. Norman Doidge az emberi agy plaszticitásáról szóló lenyűgöző könyvében – The Brain That Changes Itself (Az agy, amely megváltoztatja magát; Penguin Books, 2007) – dr. Bruce Millert, a San Franciscó-i Kaliforniai Egyetem neurológusprofesszorát idézte, aki kimutatta, hogy azoknál az embereknél, akiknek a bal agyféltekéje például demencia miatt sérül, spontán módon szokatlan művészi, zenei, verselési, illetve rajzolási készségek fejlődnek ki – olyanok tehát, amelyeket a jobb agyféltekéhez kötünk. Miller azzal érvel, hogy a bal agyfélteke általában zaklatóként viselkedik, állandóan gátolja és elnyomja a jobb agyféltekét. Ha azonban a bal agyfélteke hanyatlani kezd, a jobb agyfélteke lehetőségei annál jobbak lesznek, mivel már nincs, ami gátolja.

Doidge az én fő stratégiámat is megemlíti: „Edwards 1979-ben írta meg könyvét. Ő már évekkel Miller felfedezése előtt olyan módszerekkel tanította rajzolni az embereket, amelyekkel meggátolta a verbális és analitikus bal agyféltekét abban, hogy akadályt gördítsen a jobb agyfélteke művészi hajlamai elé. Edward elsődleges taktikája a bal agyfélteke megállítására az volt, hogy olyan feladatokat adott, amelyet az képtelen megérteni, ezért inkább visszavonul, és nem akadályozza tovább a jobb agyféltekét.”

Hogyan működik mindez a rajzgyakorlatokban?

- A 4. fejezetben található „Váza vagy arcok” gyakorlat célja annak bemutatása, miképpen versenyeznek az agyféltekék egy feladatért. A gyakorlatot úgy alkottuk meg, hogy erősen aktiváljuk vele a verbális féltekét (B-mód), de a gyakorlat befejezéséhez szükség van a vizuális félteke képességeire is (J-mód). Az ebből fakadó mentális konfliktus érzékelhető, egyben igen tanulságos a diákok számára.

- A szintén a 4. fejezetben található fejjel lefelé rajzolást a bal agyfélteke elutasítja, mivel nehéz neki fejjel lefelé megnevezni a kép részeit; ahogyan ő fogalmazna, a fordított kép túlságosan is szokatlan – mondhatni haszontalan – számára, amellyel nem éri meg bajlódni. Ez az elutasítás lehetővé teszi a jobb agyféltekének, hogy azonnal hozzáfogjon a feladathoz (amely igencsak neki való), s közben a bal agyféltekével sem kell versenyeznie.

- A 6. fejezetben található, az élek észlelését célzó gyakorlat (összetett élek látása) rendkívüli lassúságot és a legapróbb (a bal agyfélteke szerint jelentéktelen) részletek megfigyelését követeli meg, amelynek során minden részlet fraktálszerűen válik egésszé, mondhatni részlet a részletekben. A bal agyféltekének gyorsan elege lesz ebből, mivel ez „túl lassú ahhoz, hogy szavakba öntsük”, így inkább háttérbe vonul, és helyet ad a jobb agyféltekének.

- A 7. fejezetben ismertetett terek észlelését (negatív terek) szintén elutasítja a bal agyfélteke, mert nem foglalkozik a „semmivel”, mivel a negatív terek nem tárgyak, nem lehet megnevezni őket. A bal agyfélteke úgy van vele, hogy a terek nem elég fontosak ahhoz, hogy foglalkozzon velük. A jobb agyfélteke azonban az egész (a formák és a terek) felismerése által egyből el tudja kezdeni a feladatot, és úgy tűnik, hogy hatalmas örömet jelent számára a negatív terek rajzolása.

- A 8. fejezetben találjuk a viszonyok észlelésére irányuló gyakorlatot (perspektívák és arányok az épületekben vagy a belső terekben), amely arra kényszeríti a bal agyféltekét, hogy paradox és kétértelmű dolgokkal szembesüljön, amelyeket szintén nem szeret és elutasít („én ezt nem így tudom”), s amely a szögek és arányok térbeli változása révén bővelkedik a perspektivikus rajzolásban.

- Mivel a jobb agyfélteke hajlandó elfogadni az észlelési valóságot, ezért lerajzolja azt, amit lát („olyannak, amilyen”).

- A fények és árnyékok (a sötéttől a világosig) észleléséről szóló feladat a 10. fejezetben található. A gyakorlat bemutatja a fények és árnyékok formáit, valamint azt, hogy milyen végtelenül összetettek, variálhatók, megnevezhetetlenek és a nyelv számára nem hasznosak. A bal agyfélteke ezt a feladatot is elutasítja, amit aztán az összetettséget kedvelő jobb agyfélteke szívesen magára vállal, és gyönyörködik a fények és az árnyékok által megmutatkozó háromdimenziósságban.

- A gestalt érzékelése a rajzolás során és végén jut szerephez. Fő hatása az, hogy ah00a-élményt nyújt a jobb agyfélteke számára azáltal, ahogyan a részek gondos megfigyeléséből és azok lejegyzéséből felismerjük az egészet, illetve a részek egymáshoz és az egészhez fűződő viszonyát. A gestalt észlelésére többnyire nincs szükség verbális inputra vagy a bal agyféltekéből érkező válaszra, később mégis a bal agyfélteke lesz az, aki szavakba önti a választ, és kifejezi a jobb agyfélteke aha-élményét. Hiszem, hogy a gestalt észlelése erősen hajaz az úgynevezett „esztétikai válaszra”, amely nem más, mint az, hogy az ember szeret gyönyörködni a szépségben.

Ezeket a rajzokat az ötnapos (2006. november 13–17.) workshopon részt vevő James Vanreusel rajzolta. Az első napon készített „Váza vagy arcok”, valamint tiszta kontúrrajza sajnos nincs meg. A workshop minden egyes napja az aznap feltárandó készség magyarázatával és az oktató által készített kép bemutatásával indul. Ezt követően a diákok az utasítások szerint elkészítik saját rajzaikat. James Vanreusel rajzai bemutatják a 31–32., valamint a 35. oldalon bemutatott stratégiákat. (További előtte-utána rajzokat találsz a 60–61. oldalon is)

Ez tehát a Jobb agyféltekés rajzolás lényege: a rajzolás öt észlelési alapkészségének feltárása és egy olyan átfogó stratégia megismertetése, amely lehetővé teszi, hogy az agyad a megfelelő üzemmódba kapcsoljon. A könyvben található egy új fejezet, a tizenegyedik. Ebben megmutatom, hogyan veheted hasznát ennek az öt alapkészségnek az általános gondolkodásban és a problémamegoldásban. Nem mellesleg átírtam a 8. fejezetet, amely a viszonyok (perspektívák és arányok) észleléséről szól, méghozzá azzal a célzattal, hogy leegyszerűsítve és világosabban adjam át az olvasóknak. Az észlelés ugyanis bizonyos aspektusból komplikált és „bal agyféltekés” tevékenységnek tűnik, ezért szavakba öntve tanítani ezt olyan, mintha valakit szóban tanítanál meg tangózni. Ha azonban megértjük, akkor rájövünk, hogy tisztán az észlelésről szól, és azért annyira lenyűgöző, mert feltárja előttünk a háromdimenziós teret.

A nagy szabotőr

Figyelmeztetés: előbb vagy utóbb minden diák rájön arra, hogy a bal agyfélteke a művészetek igazi nagy szabotőre. Amikor rajzolsz, akkor őt kiteszed a buliból. Éppen ezért számtalan okot fog keresni arra, miért ne rajzolj: menned kell a piacra, be kell fizetni a számlákat, fel kell hívnod anyukádat, meg kell tervezned a nyaralásodat vagy meg kell csinálnod a munkát, amit a munkahelyedről hazahoztál.

Milyen stratégiával szállhatunk szembe vele? Ugyanazzal. Olyan feladatokat kínáljunk be a bal agyféltekének, amelyektől elmegy a kedve. Másoljunk le egy fejjel lefelé fotót, figyeljük meg és rajzoljuk le a negatív tereket, vagy csak egyszerűen kezdjünk el rajzolni. Kocogás, meditáció, játékok, zene, főzés, kertészkedés – számtalan olyan tevékenység van, amelyekkel előidézhetjük a kognitív váltást. Ezek hatására a bal agyfélteke visszavonul, sikerül hát kizökkentenünk dominanciájából. Furcsa, de hiába van a bal agyféltekének olyan nagy hatalma és ereje, ugyanazokkal a trükkökkel újra és újra becsapható.

Idővel, valószínűleg az agyi plaszticitásnak köszönhetően, bal agyféltekéd egyre ritkábban fog szabotálni, így egyre kevesebbszer kell trükkökhöz folyamodnod. Sokat töprengtem azon, hogy vajon a bal agyfélteke megriad-e, amikor először háttérbe szorul egy időre. A jobb agyfélteke állapotában lenni kívánatos és produktív – sportos kifejezéssel élve néha „zónának” is hívják. Úgy vélem, lehetséges, hogy a bal agyfélteke aggódni kezd, hogy nem térsz vissza, ha túl sokáig „odaát” vagy, de ez alaptalan aggodalom. A jobb agyféltekés állapot ugyanis rendkívül törékeny, nyomban megszakad, ha megcsörren a telefon, vagy ha valaki megkérdezi, mit csinálsz éppen, vagy behív vacsorázni. Azonnal véget ér, és egyből visszacsöppensz egy sokkal szokványosabb mentális állapotba.