Utazás a Kárpátokon át

Családi történetek és városi mesék

Kocsi Nagy Noémi

2023

Underground Kiadó Kft.

www.undergroundkiado.hu

Minden jog fenntartva!

Korrektúra: Bence Kis Krisztina

Bevezető

A családi történetek és városi mesék pont arról szólnak, amit a cím tükröz. Családi történetek, amelyek nekem kedvesek, olyan családtagokról, akiket szerettem és szeretek most is. Időben visszamegyünk a múltba, de a jelen is tartogat meglepetéseket. A városi mesék olyan emberek történetei, akiket megláttam, akik megihlettek, akik kedvességükkel vagy akár utálatosságukkal arra sarkaltak, hogy tollat, azaz klaviatúrát ragadjak, és megörökítsem személyüket. Ők mind hétköznapi hősök, vagy mégsem. Többek annál. Minden élet, minden sors más. Amin mi nevetünk, az másnak lehet szomorúság, tragédia, amin mi szomorkodunk azon mások nevetnek. Az élet nem igazságos, viszont rendkívül sok izgalmat és kalandot tartogat. A kaland lehetőségét meg kell látni és akként megélni. Szeretni valakit épp oly felelősség, mint közömbösen viszonyulni a sorsához. Minden döntésünk kihat ránk. Ezekről meséltem nektek, mialatt beleszőttem az emberekkel való tapasztalataimat, és a művészettörténeti tanultságomat is. Valamint a hitemet, hogy az emberi jellem formálható a kultúra, szépművészetek, zene által, ha dolgozunk rajta.

A Nagymamám CSALÁDI TÖRTÉNETEK - 1.

Nagymamám, akiről nincs meg a lánykori fotója, nagyon szép lány volt. Görgényszentimrei felmenői révén szőke, kék szemű, karcsú, kebles, csinos, vékony, de életrevaló ifjú hölgy volt. Vadász és uradalmi erdész édesapja a Bánffy-uradalomban különleges jogokkal rendelkezett Erdélyben.

Nemcsak felügyelte az erdőket, de az is szabályozva volt, hogy mely vadat lehet kilőni a vadállomány egészséges fenntartása érdekében.

Nagymamám Szalárdon született, és édesanyja még Gyulafehérváron az apácákhoz járt iskolába.

Nagymamám azon a környéken gyerekeskedett, ahol Wass Albert könyve, a csodálatos A funtineli boszorkány is játszódik. Ezt a regényt román nyelvre szintén lefordítottak, és az egyik legnagyszerűbb regény, amelyekben róluk is írnak, a románok szerint is.

Szorgos, ügyes, figyelmes kislány lévén Nagymamám mindent megtanult, amire az apja megtanította.

Tudott fegyvert tisztítani és pucolni, mert a régi férfiaknak volt fegyverviselési engedélye, de a vadászfegyverét a dédapám a szekrényben elzárva tartotta. Megtanult télire verembe vagy spájzba zöldséget elrakni, gyümölcsöt befőzni, vasalni és ruhát keményíteni. Szappant főzni lúgból, hamuból és disznózsírból. Hímezni, horgolni és kötni. Minden évben disznót vágtak, kiskoromban tőle tanultam a kolbászkészítést és a húsok előkészítését füstölésre. Nagyapám ehhez füstölőt épített, amikor már házasok voltak, és oda akasztották fel a finomságokat. Nemrégiben láttam egy dokumentumfilmet egy svájci lazacmanufaktúráról, ahol a Monarchiában is használt füstölőt építettek, hasonló technikával, mint a Nagyapámé volt, csak sokkal modernebb anyagokkal.

Nagymamám édesanyjától, Dédnagymamámtól, ha vásárra mentek, mindig előre megrajzolt kézimunkavásznat kért, amit később kihímezett. Színes fonalakat kapott, hogy köthessen és horgolhasson. Gyöngybetűkkel írt, és remekül tanult, kitűnő volt tanulmányaiban, Szászrégenbe járt iskolába. Egyenruhában jártak, aminek kiegészítője a Bocskai-sapka volt. Régi osztálytársa, Rád doktor volt, aki a szomszédjukban lakott a családjával. A legnagyobb szeretettel emlékezett meg Nagymamám szorgalmáról és gyöngybetűvel vezetett füzeteiről.

Ha továbbtanulhatott volna, akkor magasan képzett üzletasszony vagy designer lett volna belőle.

Miért mondom ezt?

Mert meggyőződésem, hogy így van. Az általa készített kézimunkák és szőnyegek, varrott ágyneműk és falvédők, terítők és törülközők, ruhák mind a keze munkáját, szabni-varrni tudását, képességét dicsérték. Minden szép volt körülötte, az egész környezet.

Rengeteget beszélgettem vele gyermekkoromban, és áhítattal hallgattam őt, lakása, mint a patyolat, a rend, a tisztaság, az otthonosság háza volt.

Szóval ez a szép, szőke copfos lány, akinek fonott tincsei karvastagságúak voltak, és aki a pisztrángot a hegyi patakban kézzel fogta ki, tizenhat volt, amikor megismerte a Nagyapámat.

Épp a nagy kövön napozott a jegesen hideg vizű Szalárd patak partján, amikor szólt az Édesanyja, az én hajdani Dédanyám, tudjátok, aki az apácáknál tanult, hogy vendégek jöttek, legyen szíves hazamenni. Ahogy mesélte, nem igazán örült neki, épp a nyár melegét élvezte, és két katona látogatásáért hazamenni vizes fürdőruhában, teljesen feleslegesnek tűnt.

Aztán csak hazaindult, és a katonák – mert már akkor zajlott a második világháború –, ott ültek a

konyhában, az egyik egy régebbi ismerősük, a másik pedig a Nagyapám volt. Nem is tetszett Nagymamámnak elsőre. Barnás bőre, nagy szemei, magas termete nem igazán az volt, amiről ő

álmodott. Nagymamám mesélte, hogy Nagyapám mindig hosszú ujjú ingben járt, hogy ne látszódjék, mennyire szőrös a karja.

– Nem úgy volt az, hogy rövidujjúban jártak a fiatalemberek, mint most – mesélte.

Az Enyeden tanult tanító és katona nagyon kitartó volt, és a háború alatt végig leveleztek. Nagy volt az udvarlás, kitartó volt a szerelem. A régi férfiak gyönyörűen tudtak udvarolni, ezt is azért mondom, mert olvastam a levelezésüket.

Naptól virít, naptól hervad a rózsa. Hogy szeretlek nem tehetek én róla – hímezte az egyik falvédőre a Nagymamám.

Később Nagyapám, sokat kedveskedett neki a jelenlétemben is, mert szépen beszéltek egymással:

– Drága Rózsikám, azokkal a szép szemei ddel – mondta a becsületes nevén Szabó Lujzaként született Nagymamámnak, de a pironkodó válasz csak ennyi volt:

– Menj már Feri!

Így évődtek egymással.

Ágyneműket varrt és keményített. Szekrényében, ha kinyitottam az ajtaját, megcsapott a levendulaillat. Az ágyneműk úgy álltak, színre és méretre összehajtogatva, hogy a vízmérték kitért volna előle bánatában. Mai napig nem tudom, hogy ez a precizitás hogy ment neki. Szerintem a kezében és a vérében volt.

Az én uram csak a vizet issza. Nem is sírom a lányságomat vissza – hímezte egy falvédőre a Nagymamám.

Lehet, hogy ti ezt nyárspolgári giccsnek tartjátok, de nekem kislányként nagyon tetszett ez, és ők komolyan hittek benne. Nagymamám remek hangulatot teremtett, a lélek átjárta az otthonát.

Szabadidejében köményes pálinkát főzött, és egy tálnyi sütemény mindig várta a betérő vendéget a konyhaszekrényben.

A háború alatt – mint azt Nagymamám elmesélte – rózsaszín tábori lapokon leveleztek egymással, ami nem volt egyszerű, mert évekig nem találkozhattak. Ezeket a rózsaszín tábori lapokat és Nagyapám gyönyörű, költői leveleit én olvastam. Ezeket a Nagymamám egy kék szalaggal átkötve tartotta a fiókban, és ötven évig őrizgette. Sajnos a halálukkal ezek is eltűntek.

Ezt csak arra fel írom, hogy mi most itt sajnáljuk magunkat a nagy karanténban, de mi lenne, ha azzal, akit a legjobban szeretünk, évekig nem találkoznánk? Nem leveleznénk és nem beszélnénk?

Na ugye, hogy ez jobb!

Nagyszüleim a háború után összeházasodtak.

Nagyapám Abafáján kezdett el dolgozni mint tanító, és a református paplakban laktak, ahol Apám is született. Nagyapám, Kocsis Ferenc, később Szászrégenben, a tanácsnál mint sportrendezvények vezetője, szervezője dolgozott. A városi, megyei focimeccseket ő rendezte, amikre ki is járt.

Ballonkabátba, öltönybe és kalapba öltözött, cipője mindig fényes volt, ahogy egy korabeli sportvezetőhöz illett. Úgy öltözött, mint Joe di Maggio.

Ó, azok az ötvenes évek…! - mondhatnánk ma, nosztalgiával visszaemlékezve.

A focimeccsekre itallal és étellel jártak ki, mert akkoriban nem voltak büfék, nem árultak hot dogot, lángost meg sört.

Apámtól tudom, hogy ezeken a focimeccseken még rendes drukkolás, olykor nagy verekedések voltak, szóval zajlott az élet rendesen. Nagyapám se volt rest olykor beállni focizni a barátaival egy-egy barátságos mérkőzésre. A családban a legendásan csámpás, kissé befele gördülő lábfej tökéletesen alkalmas volt a férfiaknál a gyönyörű gólok berúgására.

Nagymamám viszont nagyszerűen pingpongozott, felnőtt fiait, amikor azok már nősek és apák voltak, egyszer kihívta egy meccsre. Bosszantotta, hogy annyit bölcselkedtek a tudományukkal, ezért asztali teniszben legyőzte őket. Szerette a kihívásokat.

Nagymamámék első otthona Herbuszban volt, Szászrégenben. Később Magyarrégenben egy régi, nagy, szász házban laktak, óriási pincével, amit alig lehetett kifűteni.

Utána egy tanácsi társasházi lakáshoz jutottak, két szoba, összkomfort, távfűtés, melegvíz és mindenre kiterjedő berendezés. A kommunizmus áldásai.

Nagymamám, aki talán, ha nem is mosott patakban, mint a korabeli asszonyok – én még láttam ilyet gyermekkoromban Erdélyben, mert a szőnyegeket a sebes folyó vízében jobban ki lehetett tisztálni, mint gépben –, de lavórban igen.

A szemem láttára is sokat mosott lavórban és kádban. Tehát neki nagy váltás volt a modern otthon, és boldog volt, amikor később lett mosógépe.

A csapból jövő meleg víz és minden komfort ellenére elkezdett vágyni a kertes ház után.

Szakítva a kora társadalmi normáival, hogy az asszony otthon volt és nevelte a gyermekeket, nagy csatározásokat követően a Nagyapámmal, dolgozni kezdett. Beállt az ötvenes évektől a Szászrégeni hangszergyárba gitárokat és hegedűkre intarziát készíteni. A szászrégeni hegedű ma is világhíres, minden nagyobb zenekarban, hangszerboltban van legalább egy, és Románia egyik fő

exportcikke.

Akkoriban nem volt internet meg számlára utalt fizetés, azt postavonatokon hozták Bukarestből.

Ha behavazódtak Erdélyben, márpedig régen kemény telek voltak, akkor két hónapig abból éltek, amit Nagymamám keresett, és amit elraktak télire. Befőttet, üvegekbe a lesütött húsokat, a disznóvágás kincseit, kolbászt, tepertőt, szalonnát.

Nagymamám ott helyezkedett el a hangszergyárban, és ő díszítő intarziákat, meg hegedűlelkeket készített fából. Már hajnalban, a műszak kezdetekor ott volt. Az egész városban hallani lehetett a gyár szirénáját, ami behívta a munkásokat. Mesélte, hogy mennyire fárasztó volt ötkor kelni

hajnalban, lefőzni a kávét, elcsomagolni az ebédet. Mikor hazaért, főzött, rendezett, takarított, a lakását csinosítgatta.

Egy idő után kertes házba vágytak tehát a társasházból, ezért egy orvostól megvették a Galamb utca 2/B ikerház rájuk eső részét, és elköltöztek.

Ott volt kiskert egy színkavalkádban úszó virágtengerrel, meg a nagy diófa, amelynek árnyékában fél gyerekkoromat eltöltöttem. A tyúkudvar és disznóól vagy pajta, ahol évente új röfik nőttek fel.

A szomszéd falánál nőtt a ringló, avagy fosós szilvafa, aminek termését a szomszéd gyerekekkel évről-évre lelegeltük.

Nagymamámék háza a zöld üvegtetős, muskátlis verandával a színtiszta állásfoglalás volt magyarságuk mellett. A zöld ládákba csakis fehér és piros muskátlik kerülhettek, amit én is követek különben, mikor ültetek, és időnként egy-egy szép rózsaszín muskátlitövet is becsempészek közéjük.

Nagyszüleim ott éltek, abban a csodás kisvárosban, abban a remek házban.

Éléskamrájukban alapélelmiszerek voltak, de nem túlságosan felhalmozva, mint most, csak épp amennyi kellett. Tojás, liszt, cukor, olaj, zsír, lekvárok és befőttek. Olyan spejzet, amilyen Nagymamámnak volt, azóta sem láttam. A polcok szélein kis csipketerítők voltak, a lekvárok egy irányba fordítva, kockás kis anyagokkal lekötve, feliratozva, gyümölcs és készítési évszám szerint.

Nagymamám szabadidejében a következőket csinálta: az összes bútorát elkészítette intarziával, beleértve a csillárt, az óratartó állványt és a kihúzható asztalt a nappaliban székekkel. Az ágyneműtartó ládát is kidíszítette és egyéb bútorokat, az éjjeli szekrényt és a ruhásszekrényt.

Ki az urát szereti, jó ebédet főz neki – hímezte bele az egyik konyhai falvédőbe a Nagymamám.

Nagyapámat sohasem láttam részegen. Egyetlen egyszer próbálta ki, valami tanácsi bulin, ami után egész éjszaka hányt. Nagymamám másnap szemrebbenés nélkül kérdezte meg tőle, mert részeg emberrel nem érdemes veszekedni, kivárta annak az idejét.

– Megérte?

Mire a válasz az volt:

– Nem, Rózsika, nem érte meg.

Nagymamám nyaranta lakást festett, ajtó- és ablakkereteket csiszolt vagy kertet rendezett, aminek látványával megörvendeztetett, mikor megérkeztem hozzájuk. Gyógyfüveket szedett erdőn-mezőn a füvesasszonyi teendőihez. Gyógyteakeverék-receptjét a múltkor megtaláltam.

Az én uram csak a vizet issza. Nem is sírom a lányságom vissza – hímezte rá Nagymamám egy konyhai falvédőre.

Nagyapám kertészkedett is a munkája mellett, állatokat gondozott, a barátaival és velem römizett, sakkozott vagy kártyázott.

A nagyszüleim konyhája maga volt az élet. A régi házakban, a konyhákban, mint tudjátok, volt egy

nagy ágy, ezen aludt a Nagyapám. Ott mindig kellemes meleg volt télen a sparhert miatt.

Előttem van, ahogy langyos nyári délutánokon a Nagyapám a konyhai ágyon heverészik, és táskarádióból hallgatja a Kossuthot. Meg keresztrejtvényt fejt.

– Tudni kell azt, hogy mi van Magyarországon – mondta mindig, mert szívük és eszük Trianon után is örökké egységes magyarságban gondolkodott.

Minden aktuális eseménnyel tisztában voltak, és azt meg is vitattuk.

A konyhában volt jobbra egy kis ablak, alatta a nagy sparhert, amiben mindig lobogott a tűz, azt fával fűtötték. A falon fedőtartók voltak felszerelve a zománcos lábas fedőknek, egy nagy asztalfiókkal az evőeszközöknek, négy szék, és konyhai vitrin az edényeknek.

Szívemnek-lelkemnek az a kívánsága. Éljek én a férjemmel örök boldogságban – hímezte rá Nagymamám egy falvédőre.

A konyhakövön a szőnyegek dupla rétegben álltak, hogy fel ne fázzunk. A másik, a nagy ablak alatt, ahonnan isteni fény áradt be, Nagymamámnak egy villanytűzhelye volt, a mai mikrók elődje, ahol mindenfélét tudott sütni. A sparherten elsősorban lángost, rakott krumplit, fánkot és süteményeket sütött. Ezt semmi sem tudta felülmúlni, de kiegészítésnek a villanysütő is jó volt.

Nagyon jól főzött és sütött is, és sokszor sütés-főzés közben érzem, hogy vezeti a kezemet, gondolataimat.

Mivel minden hajlandóságom megvolt rá, egészen korán bevont a konyhai munkákba. Lányt várt, de két fia született, az apám és az öccse, így nagy öröm volt a lányunoka érkezése.

Egészen kiskoromban már olyan ajándékokkal lepett meg, mint kis sodrófa és nyújtódeszka, kis húsklopfoló, amiknek nagyon örültem. Kaptam kis hegedűt is tőle a szászrégeni hangszergyárból, aminek húrjait aztán valami galád kölykök széttépték, amikor vendégségben voltak nálunk.

Ha tésztasütésbe kezdtünk, a nagy deszkán ő nyújtott, a kicsin meg én, és készültek a rácsos-lekváros sütik, linzerek, a kevert tészták, a lángosok és ünnepekre a bejglik, torták. Gyerekkoromban addig kellett a habot verni hagyományos habverővel, ameddig olyan kemény lett, hogy nem esett ki a tálból.

Tőle tanultam azt a trükköt is, hogy a jó tésztába mindig kell egy kevés só a cukor mellé, mert az egyenlíti ki az ízeket. Minden levesben, pörköltben, sütiben, hidegtálakban, amit készítek, nemcsak az Anyám és az anyai Nagymamám hagyományai ötvöződnek, hanem az apai Nagymamám receptjei is. Híresek voltak könnyű nyári zöld fuszulykalevesei, vagy a roppanós-zamatos kovászos uborkái.

Ezeket olyan gyorsasággal ettem forró nyarakon, hogy időnként beleszorult a kezem a befőttesüvegbe, újabb uborkák után kutatva a zavaros, zöld lében. Miatta szeretek a szabad levegőn teregetni, és érezni a frissen mosott ágyneműk illatát a galambbúgásos és tyúkkotkodácsolásos kiskert mellett, a színes virágtenger felett.

Mai napig az orromban van a forró naptól megsütött kő illata, a disznóknak tálcára kirakott száradó kenyér szaga, ami keveredett a jó hegyi levegővel. A nyári csendben hallani lehetett a déli harangszót, amit Hunyadi János nándorfehérvári győzelme után rendelt el a pápa. Hunyadi serege 1456. július 22-én győzedelmeskedett a törökök felett ezért szólt a harang. Ezeken a nyugalmas nyári napokon a konyhából kiszűrődtek a készülő ebéd zajai és finom illatai. Sohasem fogom ezeket a csodákat elfelejteni.

Imádtam náluk lenni, élveztem velük az élet minden pillanatát. Szerettem nézni, ahogy napról-napra növekszik és pirosodik a kerti paradicsom, és érik a ribizli. Ezt cukrosan ettünk, szörpként fogyasztottuk, vagy lekvárként került a palacsintára. Azt hiszem, hogy mind nőként, asszonyként, otthonteremtőként, lakberendezőként, designerként, mind minta, szín, anyag és ösztönös arányérzék és produktumok tekintetében, Nagymamám nagyszerűen megállná a helyét a mostani modern világban is. Még annak is örült, és az is érdekelte, hogy megjelentek az első mobiltelefonok. Egy klasszikus Nokiát mutattam neki, amitől le volt nyűgözve. Tetszett neki a formája és működése, hogy vezeték nélkül is kapcsolatba lehet lépni valakivel.

Látná csak a mostani okostelefonokat! Hamar megtanulná. Boldog volt, amikor mosógépet vehetett, és nem kellett többé kézzel mosnia és fazekakban kifőznie a szennyes ruhát.

Öltözködésében mindig csinos, szép és igényes volt. Adott a megjelenésére, de Nagyapám sem mehetett el otthonról vasalatlan ingben vagy borotválatlanul. Az akkor nem volt szokás, nem is volt divat.

Szóval most, hogy be vagyunk zárva a karanténba és tombol a vírus, ilyen dolgok jutnak eszembe.

A sparherten fővő és sülő ételek, a lobogó tűz, a cserépkályhában pattogó fahasábok hangja.

A kommunizmus érája, amit sikeresen átvészeltek a háború után, és az őszinte utálat, amivel viszonyultak Ceausescuhoz, a diktátorhoz.

A kemény telek, amikor szánkózni oly jó volt a szomszédban lakó barátaimmal, majd bejönni a jó melegre, és héjában sült, forró krumplit enni. Vagy a langyos, vagy forró nyarak, amiket együtt töltöttünk. Olyankor még kukoricát is pattogatott nekem, mert imádtam.

A mézédes dinnye és szőlő, amikbe beleharaptunk, és a hűs sör, amit ő szeretett, de szigorúan csak nyáron, és csak egy pohárral az ebédhez.

Hogy mit tiszteltem benne a legjobban a felsoroltakon kívül? Azt a tulajdonságát, hogy utálta a hazug, megbízhatatlan, mellébeszélő, csalárd embereket, az egyenesség, a tisztesség nagyon fontos volt neki. Egyszer a gázos, aki jött volna gázt szerelni, kétszer átejtette, mert megígérte, hogy jön, de nem jött el. Harmadik ígérete után megjelent Nagymamám konyhájában, aki leültette, megkínálta süteménnyel, kávéval, és elegánsan elküldte a fenébe.

Mégis talán a legfontosabb, hogy Nagymamám nem sokat utazott, legfeljebb Bukarestben volt nálunk vendégségben, mikor ott éltünk, és Kolozsváron, a szüleim esküvője idején. Budapesten is meglátogatott minket. Mégis mindenről tudott.

A Fekete-tengernél sohasem járt, pedig ott volt azok a gyönyörű partok és szállodák. Mindent elolvasott, rádiót hallgatott és tévét nézett. Tájékozódott. Keresztrejtvényfejtésben egyszerűen utolérhetetlen volt, öt-tíz perc alatt oldotta meg őket, nem tudtam annyit vinni neki, amennyi elég lett volna.

Igazság szerint visszavágyom azokba a békés-dolgos-nyugodt-bensőséges órákba, napokba, amit vele, velük töltöttem. Számunkra a legfőbb érték az egymással töltött idő és a jóízű beszélgetések, a családi összetartás voltak.

2020 -2021 Budapest, Kocsis Nagy Noémi

Retró cukrászda VÁROSI MESÉK - 1.

Telibe sütött a nap az októberi forróságban. Nem is értettük minek ide ennyi meleg.

Levettük a dzsekiket, és kézben cipeltük a táskákkal együtt, de a napsugarak átforrósították a busz ablakát, amolyan retinaégető módon.

Kétpercenként fordultunk hátra, hogy a kijelzőtáblán a megállókat nézzük, és mert sohasem jártunk még erre, az egész olyan volt, mint egy másik városba tett látogatás. Pozsonyba, Kolozsvárra, Bécs külvárosába.

Nem is értettem az utasok érdektelen arcát. A tizenkilencedik század ipari építészetével váltakozó, huszonegyedik századi csodákkal elegyedő városi táj nemigen izgatta fel őket, mint ahogyan általában semmi.

Utolsó percben ugrottunk le a járműről, mint valami vénasszonyok nyarában életre kelt szöcskék.

Szemben a megállóval, a túloldalon volt a Retró Cukrászda, ami már annyira régimódinak tűnt, hogy meg kellett tekinteni belülről is.

Bent mosolygós arcú, idősebb, kedves, szőke asszony épp a megszáradt tányérokat pakolta el.

– Szia, mit adhatok? – kérdezte.

– Egy gombóc fagyit kérek.

– Neked ingyen lesz.

Meglepődtem a tegezésen.

Gondolkoztam is, hogy én lennék a Juliska a meséből, aki a mézeskalácsházhoz tévedt.

A lányom kapott egy nyalókát.

– Melyik tölcsérbe kéred?

– A cukorgyöngyösbe – feleltem, ha már játszunk, maradjak stílusos.

Leültünk nyalni, én a fagyit, a gyerek a nyalókát, mennyei volt.

A berendezés kissé kopott, a fotók napszítták, Traubisoda, Casco, BB pezsgő, Pataki Ági és a Fabulon, korabeli reklámok.

– Mióta van ez a cukrászda?

– Harminc éve. Azt hittem, hogy a lányom vagy – mondta a cukrásznő, és odahozott egy fotót.

Félelmetes hasonlóság, arc, haj és szemek.

Döbbenten néztem.

A lányom megszólalt halkan:

– Úgy megsajnáltam a nénit.

Nézelődtünk még, a nap továbbra is nagyon erősen sütött a régi fotókkal teli kirakaton át, fakó kék terítők, élénksárga fények kontrasztjában ragyogott minden.

Bejöttek közben más vendégek, csupa idős hölgy.

A cukrásznő megkérdezte tőlük:

– Mit adhatok, Icukám, a szokásos kávét?

– Igen – felelt Icuka, és nagyot sóhajtva, botját az asztalnak támasztva leült.

Később más idős barátnő, Ágika jött be sütiért, és a fél életét megtudtam közben.

Mi csak szemlélődtünk még egy ideig, aztán szép lassan elindultunk, a tulajdonosnő kedves mosolyával kísérve.

Nem tudom, hogy valóban megkedvelt-e, vagy a lánya hiányzott neki, vagy kicsit Juliska voltam a meséből.

Az érzés mindenesetre csodálatos volt a napsütéssel, a fagyival és a régi vendégekkel megtelt cukrászdával.

Moszkva tér VÁROSI MESÉK - 2.

A történet Anyámmal esett meg.

Akkoriban történt, amikor a BKV-ellenőrök, akiket a nép jogosan utált, még élet-halál urai voltak.

És azokban az időkben, amikor nem volt még nekünk designos, rendezett Széll Kálmán terünk.

Viszont volt koszos és gyanús Moszkva terünk, ahol mégis olyan jó volt találkozni az óra alatt a nyolcvanas-kilencvenes években.

Itt randiztam hétvégenként VHK-koncertek előtt a bandával, a régi-letűnt gondtalan ifjúságunk tagjaival, akikkel a legendás Fekete Lyuk szórakozóhelyre jártunk. Ugyanitt találkoztunk, e társaság tagjaként, életem egyik nagy szerelmével, akivel a VHK-koncertekre mentünk. E szórakozóhelyre jártunk, melynek manapság Kiscellben rendeznek kiállítást, mert már ez is történelem, s melyről Anyám úgy tudta, Vörösmarty Klub, mert ez volt a hivatalos neve.

A Moszkván lehetett éjszaka is agyonmajonézezett, óriási melegszendókat enni bulik előtt és után, és azokat a szörnyű, tocsogós, csalamádés óriáshamburgereket, amelyeket próbálnak felülmúlni a mostani retró büfék. S olykor én is kísérletezem időnként gasztroötleteimben. Ez volt az a tér, ahonnan vasárnap indultak a kirándulócsoportok a Budai-hegyekbe, és ugyaninnen szedték össze a "román" vendégmunkásokat az építési vállalkozók, hogy az első kilencvenes évekbeli rózsadombi giccsvillákat felépítsék az uraknak.

Továbbá ez volt az a tér, ahová Anyám megérkezett szegény, de hogyan?

Jóhiszeműen, sietve elindult dolgozni az Operaházba, ahol zongorista volt, és a nagy sietségben elfelejtette magával vinni a bérletét tartalmazó tokját. Mikor erre a hiányosságra rájött, holland, német, magyar, székely felmenői találékonyságával és helytállásával gyorsan megvette, az amúgy is határideje végéhez közeledő, bérlete újabb darabját. Ezt mutatta be az ellenőrnek.

Csakhogy nem oda Buda! Főleg nem a Határ úton. A BKV ellenőröknek minden és mindenki gyanús volt, és erről kitűnően tanúskodik a Kontroll című film is. Mihelyst Anyám gyanútlanul felmutatta bérletét, a gaz ellenőr kitépte a kezéből, s így szólt:

– Ez nem érvényes! – és elkobozta.

– Hogyhogy nem érvényes? – kérdezte Anyám még mindig jóhiszeműen. – Most vettem.

– Nem érvényes és kész. Nincs hozzá igazolványa, nincs tokja – mondta rezzenéstelen arccal, és kézen közön eltüntette a szelvényt a kollégái között.

Anyám sem adta alább.

– Dehogynem érvényes, a tokom otthon felejtettem.

– Az senkit nem érdekel –- szemtelenkedett az ellenőr és beleröhögött Anyám arcába.

Drága jó szülém ekkor kezdett el sziszegni, majd később kiabálni.

– Azonnal adja vissza, mert ezt megjárja. Maga tolvaj, ellopta a bérletemet!

– Maga ne fenyegessen, mert rendőrt hívok.

A szocializmus diszkrét bájának egyik jellemző mondata volt ez. Rendőrt hívok!

Anyám sem volt rest, ennyit mondott.

– Hívjon.

Köréjük gyűltek az utasok, akik addig élénk figyelemmel kísérték a dulakodást. Ekkor már Anyám pártjára álltak, aki elmondta, hogy a tisztelt hatóság ellopta a szelvényét. Az ellenőr kollégája pedig eltűnt a bérlettel a budapesti metróaluljárók sötét útvesztőjében. Egy kiadós verést helyeztek az ellenőrnek kilátásba, ha nem adja neki vissza.

Anyám megragadta az ellenőr kabátját, és azt mondta addig nem engedi el, ameddig a szelvényét nem kapja vissza. A börtönőr és smasszer küllemű ellenőrnek engednie kellett a tömeg nyomásának, már akkoriban fújt a rendszerváltás szele is, ráadásul az odahívott rendőr sem állt a pártjára.

Így utaztak a metrón együtt, szülém fogta az ellenőr kabátját, zongorázásban edzett kezei vasmarokként szorították. A Deák téren annak rendje és módja szerint átszálltak. Elmentek a Moszkva térig. Mobil telefonok akkor még nem voltak, az ellenőr woki-tokin adta le a jelet, de gondolom, hamar körbefutott a hír BKV-s berkekben, hogy a jogtalanul elvett szelvényt nem hagyták annyiban. Kiszállás, végállomás Moszkva tér, itt adták vissza a kézen-közön ellopott, családtagnak, kollégáknak juttatott ingyenes bérletet.

Az ellenőr csak ennyit mondott, de bocsánatot nem kért:

– Most már eresszen el.

És Anyám elengedte.

Botanikus kertről is VÁROSI MESÉK - 3.

Gyermekkoromban Bukarestben a Cotroceni negyedben laktunk, ahova nagy szerencsével sikerült elköltözni egy tanácsi, egyszobás garzonból.

A nő, akitől megvettük, egy néhai állami tisztviselő felesége volt, aki férje halálával nehéz helyzetbe került. Lánya ugyanis összeállt egy alvilági figurával, aki nemcsak zsarolta és fenyegette, de mai lakásmaffia-módszerekkel ki akarta lakoltatni az otthonából. Egyetlen megoldásnak az tűnt, hogy olyan helyre költözik, aminek a címét nem tudják meg, és megszabadul tőlük.

Azon a napon, amelyiken jogosan át szerettük volna venni a lakásunkat, apámnak és a költöztető

barátainak útját állta a maffiózó vő, másképpen erőszakos gazember, hogy ő itt a tulajdonos, és takarodjanak kifelé. Életveszélyesen meg is fenyegette őket, és egy késsel hadonászott.

Szerencsére apámnak és barátainak elég jól kisportolt, izmos alakja volt a hetvenes években.

Főleg a volt ofőmnek, aki barátja és harcostársa volt. Sporttanár, két méter magas, kékszemű, szőke és napbarnított ember volt. Noha a legtöbb férfi akkoriban úgy nézett ki, mintha a Kaláka, vagy más könnyűzenei együttesből lépett volna ki, értsd, hosszú haj, nagy szakáll és dús mellszőrzet, azért elég férfiasak voltak. Apám barátját az "Állat" becenévvel is illették, ami nem mindennapi fizikai képességeire tett szerény utalás volt. Ő is részt vett a pakolásban.

Az alvilági vő, aki semmilyen kérésre nem akart kiköltözni, mert nem értett a szép szóból, a konyhából a teraszra nyíló nagy franciaablak felé, ahol apám és barátai álltak, valami éles tárgyat dobott, és rájuk támadt, hogy megöli őket.

A költöztetők, azaz a beköltözők, a hosszúhajú és nagyszakállú korabeli hippik óriási verekedésbe bonyolódtak. A vége az lett, hogy a vő élete árán megígérte, hogy soha többé nem teszi be ebbe a lakásba a lábát, mivel semmi jogalapja nem volt ott lenni.

Ide költöztünk be szüleimmel, ebbe a napsütötte lakásba, ami álmaimban olykor felbukkan, pont fél éve is azt álmodtam, hogy ott lakunk, egy tetőteraszos lakásban. Azóta beüvegezték az erkélyt, ahol annyi kellemes órát eltöltöttünk.

A lakásunk valójában a Cotroceni negyedben volt, nem messze a híres Cotroceni Palotától.

1679-ben Șerban Cantacuzino, Havasalföld uralkodója (1678-1688) a Cotroceni dombon kolostort alapít, tőle északra pedig uradalmi épületeket emel, amelyeket még Constantin Brâncoveanu is használ.

A Cotroceni Palota mellett szinte naponta elbicikliztem suli után a Botanikus kert felé. Lakásunk egy nagyon zöld negyedben volt, ahol a négyemeletes társasházi lakások mögött a harmincas évek román elitjének, nemességének a palotái álltak. Ezek olyan szecessziós, art deco és eklektikus villák voltak, amilyeneket Budapesten a Rózsadombon, és Berlinben a legendás villanegyedben láttam kedvenc építészeti korszakom az art deco nyomait kutatva.

A negyedet keresztül-kasul bebicikliztem, és ismertem, mint a tenyeremet. Itt történt az ominózus eset a barátnőmmel, Marikával is, akik egy ilyen villa lakójaként családjával azt hitték, hogy övék a világ, de ez egy másik történet.

A házunkat és környékét nagyon szerettem, rengeteget csavarogtam és bicikliztem. Igazából nagyon jó volt egyedül lenni, pedig sok barátom volt. Mégis fél gyermekkoromat szemlélődéssel töltöttem, és nem tudom, hogy a mai gyerekeknek ez megadatik-e.

A legjobban a házak előtti és közötti nagy nyárfákat, jegenyéket és hársfákat szerettem.

A hársfák illatát beszívni késő tavaszi, kora nyári estéken varázslatos volt. Tudni kell, hogy Bukarest klímája kontinentális, azaz szélsőségesebbek az évszakok. Nyáron nagyobb a forróság, szárazabb a nyár, és télen havasabb minden, nagyobb a hideg a hőmérséklet. Ez a délszakibb klíma tökéletesen megfelelt az én meleg-igényemnek, és nagyon szerettem. Tavasszal hamarabb virágba borultak a fák, mint Budapesten. A magnóliafák csodájára jártunk a kertekben, és olykor annyira rekkenő hőség volt nyaranta, hogy alig lehetett elviselni. Ez alól felüdülés volt eljutni egy botanikus kertbe, a Fekete-tengerre, vagy az erdélyi hegyek hűvösébe.

A Bukarest Katonai Akadémiája előtti tágas tereken tanultam meg biciklizni, és a formára nyírt buxusai mögötti fűben heverésztem, az eget és az elsuhanó felhőket kémlelve.

Szemben laktunk a Katonai Akadémiával, ami a bukaresti Hősök terére nyílt. Ez az 1941-ben épült akadémia tökéletesen alkalmas volt arra, hogy nyílt terén meg lehessen tanulni biciklizni.

Bukarest felett az ég... Ezt néztem sokszor, mert boldog az, aki az égre tekint.

A házunk erkélyéről tökéletesen el lehetett látni a Hősök terére. A hetvenes-nyolcvanas években nem volt minden jobb, mint most, de több volt a zöld felület. Sok volt a fa, a tér, a park, az internetet elképzelni sem tudtuk, hogy egyszer lesz ilyen. Könykökvédő és bukósisak nélkül bicikliztünk, ha összezúztuk magunkat, amikor leestünk, akkor összezúztuk. Megtanultunk magunkra vigyázni, túlélni az utcán.

Anyámnak nem számoltam be róla, hogy a Katonai Akadémia előtti Hősök tere, a Piata Eroilor melletti lejtős útról hazafelé nagyon eleresztettem a drótparipámat. Úgy éreztem enyém a világ, vitt lefelé a lendület. Imádtam a sebességet, a szélben lobogó hajamat. Száguldottam ezerrel lefele, és annyira begyorsultam a végére, hogy hirtelen behúztam a kéziféket, és átbucskáztam a fejemen.

Nagy nyekkenéssel odacsaptam magam a járdához, de mivel csak a térdem vérzett, annyit mondtam otthon, hogy kicsit elestem.

Az idilli állapot a környékkel akkor kezdett el megváltozni, amikor a diktatúra felfokozódott a nyolcvanas évek második felében.

Havonta, aztán a vége fele hetente volt legalább egy katonai parádé és erőfitogtatás, ahol Ceausescu elvtárs, a Kárpátok Géniusza felvonult kocsisorral és más katonai járművekkel. Kínában járt korábban a hetvenes években, ahol Mao Ce Tungtól elleste a díszes felvonulások mikéntjét.

Nyaranta kiválasztottak olyan gyerekeket, akik táborokban készültek arra, hogy táncoljanak neki, és zászlót lobogtassanak a román nemzeti ünnepen. Anyám mint zongorista és tanár egyetlen egyszer vett részt egy ilyen táborban, ahova kötelezően behívták. Miután elborzadt a vaságyakon síró, megfélemlített, szüleiket szólongató gyerekek látványán, egy-két hétig bírta, és azt mondta, hogy soha többé.

Mikor a kondukátor felvonult ezeken a dicső hétvégéken, fülsiketítő zenére ébredtünk. Vagyis csak azt szeretném mondani a magam álszerény módján, és kiérzitek belőle, remélem, az iróniát, hogy aki nekem diktatúráról és demokráciai jogfosztottságról akar beszélni itt, Magyarországon, akár a jelen pandémiás helyzetben, az nem tudja, mi a valódi diktatúra.

Ilyen alkalmakkor legalább egy, ha nem kettő civil, szürke egyenruhás belügyes tiszt állt minden lépcsőház előtt, és ha nem tudtuk volna egyik-másik szomszédunkról, hogy milyen funkciót tölt be a pártban, akkor egyéb nem is kellett.

Menni nem lehetett sehova, hogy ne kérdezték volna meg tőled az útirányt és a célt. De ilyen történetekkel majd máskor jövök. Valódi, vérre menő, embereket elhurcoló, besúgós, feljelentős diktatúra volt ez, ahol Apám barátai úgy tűntek el, hogy véletlenül kiestek egy panelház valamelyik emeletéről.

A jelentésben csak annyi szerepelt, hogy az illető részeg volt. Ez a gyilkossági mód most is bevett gyakorlat a szovjet utódállamok tőlünk keletre eső részein.

Visszatérve a kellemes emlékekhez, a jó az volt ebben a helyzetben, hogy nagyon összetartottunk az igaz barátainkkal, és nagyon támogattuk egymást. A hiány éveiben, ami a nyolcvanas évek közepétől nehezítette meg az életünket, cserekereskedelem folyt a barátokkal, jó szomszédokkal, így senki nem szenvedett hiányt. Nekünk volt babunk, és adtunk cserébe egy kiló lisztért. Másnak volt barackja a rokonok kertjéből, és adott egy kilót, egy liter olajért.

Biciklis kalandjaim során a botanikus kert látogatások életem legnagyobb élményei között maradtak meg. Kedvenc tantárgyam a környezetismeret, biológia és rajz voltak, ezért szüleimmel, de leginkább Apámmal, vagy olykor magamban is nagyon sokat csavarogtam ebben a közelünkben található csodakertben.

A hőmérséklet délszakibb volt, ezért mindenféle olyan növény is megélt itt, amit máshol inkább csak üveg-, melegházakban láthatunk. A pár lejes belépőt kifizetve, de olykor ingyen is, ha beengedett a portás, átbicikliztem a szép, díszes, kovácsoltvas kapu alatt. Rögtön az elején a széles, kavicsos útra érve egy varázslatos rózsakertben találtam magam.

A bukaresti Botanikus Kertet 1860. november 5-én alapították az Orvosi és Gyógyszerészeti Egyetem mellett. A héthektáros telken alapított botanikus kert a Cotroceni kolostor mellett terült el.

Ha valami, akkor a rózsák illata egy életen át elkísér, mert azt a lenyűgöző sokféleséget, amit ott rózsagyűjteményben találtam, azóta sem láttam. Sajnos nem vagyok a téma szakértője, de ha találnék egy embert, aki elmagyarázná nekem, hogy melyik miféle volt, boldogan meghallgatnám.

A nagyszerű az volt ezekben a botanikus kerti sétákban, hogy abszolút senki nem zavart, se telefon, se számonkérés, tehát örömmel adhattam át magamat a szemlélődés örömének. A klímát, ahogy a biológiakönyvek mondják, a flórát és a faunát ahhoz tudnám hasonlítani, amit Jókai Mór leír Az aranyember-ben.

Az a bizonyos Senki-szigete, amelyen Noémi édesanyja rózsát termeszt, és rózsavizet főz belőle, az nem messze, innen Nyugatra, azonos földrajzi szélességben és klímával, a Dunán volt. Ada Kahleh szigetét, amely Jókai Mórt a Senki-szigetének megírásában inspirálta, három évvel a születésem előtt, 1972-ben, a vaskapui vízierőmű építésekor vízzel árasztották el. Főként török lakossága, kereskedelmével, boltjaival, rózsalugasaival, rózsa- és dohánytermesztésével, kávézóival és templomával örökre eltűnt a semmiben.

A Botanikus Kert rózsafajtáinak a sokaságát a klíma is lehetővé tette, illetve a bukaresti lakosság török-bolgár kertészeti hagyományai, amelyek ennek a földrajzi területnek a jellemzői voltak.

A Botanikus kert a következő részlegekből áll: Dekoratív növények részlege, Különleges növények részlege, Dobrudzsa megye növényvilága. Ez a megye közel van a Fekete-tengerhez, a Duna-delta megyéje, a román-bolgár határon, ami dús tengerparti és vízi növényekkel és állatvilággal rendelkezik.

Olasz kert. Rózsakert. Íriszek kertje. Haszonnövények, és Szisztematikusan, – tehát valamilyen célra termesztett – növények kertje. Az alapító eredetileg orvos-növénytani szempontból ültetett növényeket, illetve melegházak is díszítik, amelyek a következők: pálmaház, trópusi és szubtrópusi növények háza, broméliák.

A bukaresti Botanikus kert Viktória liliomainak, óriási, két méteres átmérőjű levelei vannak.

Gyerekként arról álmodoztam, hogy beleülök, és majd azon csónakázom.

Másik kedvencem volt a melegház-üvegház, amit nagyon változatos trópusi növényekkel töltöttek meg. Legnagyobb magassága tizennyolc méter, ami alá sok növény befér. Itt olyan klímát tudtak kialakítani, mint amilyen Dél-Amerikában és Mexikóban van.

Ehhez olyan medence járul, amihez meleg vizet engednek, és ezáltal itt prímán megélnek az egzotikus növények. Itt terem az a bizonyos Viktória királynő liliom, amelynek két méter átmérőjű

levelei vannak és amelynek a virága csak éjszaka nyílik.

Számomra a legnagyobb élvezet volt ezekbe a melegházakba bemenni, mert nem csupán a vízililiomok, tavirózsák és óriási leveleik képében lehetett gyönyörködni, de hatalmas pálmákban, banán-, narancs- vagy akár citromfákban is. Ezeknek a fáknak folyton teremtek a gyümölcsei.

Ha valami lenyűgözött már akkoriban is, s ez a megélt negyvenhét évem alatt semmit sem változott, az a XIX. század mérnöképítészete, amit akkor ugyanúgy csodáltam, mint most. A Paxton-féle üvegpalota óta az egész európai kontinensen sorra épültek a hajlított acélvázra épült üvegépületek, amelyeknek számtalan példáját látjuk botanikus kertekben, így a bukarestiben is.

Gyerekként itt járva úgy éreztem, csodavilágba kerülök, és talán akkoriban arra vágytam, hogy egy ilyen helyen dolgozzak és növényeket ápoljak. Hát ez nem éppen így alakult, de most legalább írhatok róla.

Másik kedves utam a szűk ösvények között egy olyan részre vezetett, ahol az ország megyéi és növényei, amolyan bonsaiszerűen lekicsinyítve, de domborzatban megalkotva, kis hegyekkel és dombokkal, mesterséges folyókkal és utakkal mutatták be, hogy melyik megyében mi található. Ez bizonyára oktatási céllal jött létre, hiszen ezekre a minidombokra és -hegyekre fel lehetett menni, és sétálgatni, ellátni az erdélyi Érchegységtől egészen a Fekete-tengerig.