Table of Contents

- 1. A harag

- 2. Rokoni szálak

- 3. A 6. a osztály

- 4. Őrsgyűlés

- 5. Boszorkányok

- 6. Titkos búvóhely

- 7. Tanulópárok

- 8. Rege-vár

- 9. A koszorúslány

- 10. A lakodalom

- 11. Szerelmes szívek

- 12. Kóbor

- 13. Emlékezés

- Ajánló

- A szerző bemutatása

Bódai-Soós Judit

PVISSZAFELÉ SZALADÓ FÁK

Bogyiszlói mese

Ifjúsági regény

© Bódai-Soós Judit 2015

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

ISBN 978-963-639-382-3

Borító és illusztráció: Keglovich T. Milán

Kiadja a HELMA kiadó 2024

A HELMA Kiadó gondozásában eddig megjelent könyvek Bódai-Soós Judit szerzőtől:

- Mihaszna kütyük bolygója (ekönyv, nyomtatott könyv)

- Jövőnek őrzött gondolat (ekönyv, nyomtatott könyv)

- Az elvarázsolt diákok (ekönyv, hangoskönyv)

- Petya, Matyi és a duliánok (ekönyv, hangoskönyv)

- Hét csepp varázslat (ekönyv, hangoskönyv, nyomtatott könyv)

- Hétszer nyolc (ekönyv)

- Hímes-verses mesekosár (ekönyv, hangoskönyv, nyomtatott könyv)

- Más világok (ekönyv, hangoskönyv)

- Mennybéli mesék (ekönyv, hangoskönyv, nyomtatott könyv)

- Meseszánkó (ekönyv, hangoskönyv)

- Székelyföldi mesék (ekönyv, hangoskönyv)

- Világ-cserepek (ekönyv, nyomtatott könyv)

- Visszafelé szaladó fák (hangoskönyv)

- Joci, a pizsamás madár (Nemere István szerzőtárssal ekönyv, hangoskönyv, nyomtatott könyv)

Tartalom

1. A harag

2. Rokoni szálak

3. A 6. a osztály

4. Őrsgyűlés

5. Boszorkányok

6. Titkos búvóhely

7. Tanulópárok

8. Rege-vár

9. A koszorúslány

10. A lakodalom

11. Szerelmes szívek

12. Kóbor

13. Emlékezés

Ajánló

A szerző bemutatása

1. A harag

Julcsi durcásan ült a vonaton nagyanyja mellett. Haragudott a nagymamára, a vonatra, az édesanyjára, de leginkább az édesapjára.

Úgy érezte, hogy az ő élete már semmit nem ér, mert édesapja mindent elrontott benne azzal, hogy két hete váratlanul meghalt.

Húsvét hétfőn osztálykirándulásra ment volna a Hűvösvölgybe. Úgy volt, hogy az úttörővasúton is utaznak, és számháborúznak majd a budai hegyekben. Julcsi nagyon szerette az ilyen kirándulásokat, és szerette a mindig mosolygós Klári nénit, a 6. c osztályfőnökét, a Bem raj vezetőjét. Szerette az osztályát, és a csupa lányokból álló Gyöngyvirág Őrsöt, melynek ő volt az őrsvezetője.

De apukája nagypénteken meghalt, őt azóta nem engedték iskolába, és nem mehetett kirándulni sem.

Így persze az április negyediki ünnepélyről is lemaradt. Csak másnap, ötödikén, az édesapja temetésén, látta legközelebb az osztályt és Klári nénit. Ekkor tudta meg, hogy a tragédia miatt az egész raj itthon maradt húsvét hétfőn; senki nem kirándult.

Először jól esett neki ez az együttérzés, de később már szégyellte magát, hogy miatta maradt el a kirándulás, és nagyon-nagyon dühös volt az apukájára, akinek pont most kellett meghalnia, és így elrontani egyetlen kislánya húsvétját, amit ő annyira nagyon várt.

Julcsi anyukája is folyton csak sírt, kiderült, hogy a pesti lakást nem tudják az ő keresetéből fenntartani, ezért el kell adniuk, és el kell költözzenek falura, a nagyszülőkhöz. Amikor ezt Julcsi megtudta, úgy érezte, hogy egy kicsit ő is meghalt, mert ezzel a költözéssel mindent elveszít, ami igazán fontos az életében. Minden eddiginél jobban haragudott az apukájára.

Két napja bent voltak az iskolában édesanyjával; elbúcsúztak Klári nénitől és az osztálytól. Mindenki sírt, kicsit még talán a fiúk is. Nagyon összetartó kis csapat volt a 6. c, szerették egymást a gyerekek, és nagyon sajnálták, hogy most elveszítik Julcsit. Ő pedig rájuk is haragudott, hogy miért sírnak, hiszen ők megmaradnak együtt egymásnak, neki viszont a világ végére, idegen helyre kell költöznie, idegen emberek közé, ahol teljesen egyedül lesz.

A 6. c minden tagja megígérte, hogy levelezni fog vele, de Julcsi arra gondolt, hogy egy levélre sem válaszol, sőt el sem olvassa pajtásai leveleit, minek fájdítsa azzal is a szívét.

Amióta meghalt az édesapja, minden megváltozott, minden rosszra fordult. A nagymama is megérkezett vidékről, akit Julcsi nagyon szeretett, de most elviselhetetlennek érezte a társaságát, mert ő is csak sírdogált, és a lányát, Julcsi anyukáját próbálta vigasztalni, csak őt sajnálta, folyton azt hajtogatta, hogy „Jaj, mi lesz most veled, édes lányom?”, arra pedig nem gondolt, hogy Julcsival mi lesz.

Úgy tűnt, hogy ezzel mostanában senki sem foglalkozik. Az ő megkérdezése nélkül döntötték el azt is, hogy eladják a lakást és Bogyiszlóra költöznek. Édesanyja egy nagy bőröndbe összecsomagolta kislánya ruháit, és vonatra ültette őt a nagymamával. Ő még Pesten marad, amíg eladja a lakást, és mindent elrendez, de Julcsinak hétfőtől már Bogyiszlón kell iskolába menni. A kislány minden porcikája tiltakozott ez ellen. Nem értette, hogy legalább ezt a tanévet miért nem fejezheti be otthon, miért kell őt ilyen hirtelen lezsuppolni abba a sárfészekbe? Bogyiszlóra is haragudott. Hogy menjen ő iskolába abban az idegen faluban, idegen gyerekek közé? Ő őrsvezető volt, neki itt van az őrse, itt van az osztálya, itt van Klári néni… Hát tényleg nem törődik senki azzal, hogy vele mi lesz? Könnycseppek gyűltek a szemébe.

– Ne[1] búsulj, Juliskám, gyorsan megszokod maj’ minálunk. Bogyiszlón is van sok gyerök, talász magadnak játszópajtást.

„Most úgy tesz, mintha érdekelné, hogy mi van velem. – gondolta a kislány. – Honnan is tudhatná, hogy mit érzek? Még azt se tudja megjegyezni, hogy nem Juliska, hanem Julcsi vagyok…”

– Nem vagyok Juliska. Engem itthon mindenki Julcsinak hív – mondta dacosan.

– Julcsi, vagy Juliska, mindegy az!

Julcsi erre már nem válaszolt semmit a nagymamájának, inkább dühösen előrángatta hátizsákjából a „Koldus és királyfit”, és olvasni kezdett.

Az utóbbi időben, sajnos az olvasás se tudta igazán lekötni a figyelmét, haraggal teli szíve nem engedte megpihenni. A könyvek által festett álomvilágok végtelenül távolinak, elérhetetlennek tűntek számára; nem tudott bennük önfeledten elmerülni.

Most is azon kapta magát, hogy már harmadszor olvassa ugyanazt a sort, de nem tudja, hogy miről szól, ezért aztán türelmét vesztve, dühösen visszagyömöszölte táskájába a könyvet, és a tájat nézte az ablakon keresztül.

Még jobban megharagudott a nagymamájára, amikor az amolyan falusi-pletykálkodós tereferébe bonyolódott egy bozontos szemöldökű, tenyeres-talpas asszonysággal, aki Érdnél telepedett melléjük, és olyan savanyú káposzta szaga volt, hogy Julcsinak émelyegni kezdett tőle a gyomra. Ez az asszony is Tolna-Mözsig utazott, mint ők, alaposan próbára téve ezzel a kislány tűrőképességét, aki már Százhalombattától hányingerrel küszködött.

Mözstől busszal mentek Bogyiszlóig, ahol a nagypapa már a megállóban várta őket. Átölelte a kislányt, majd a nagymamát is. A két öreg ölelkezésében volt valami annyira csendes szomorúság, hogy Julcsi egy pillanatra elszégyellte magát, saját haragja, dühe miatt.

A buszmegállóból mindhárman szótlanul ballagtak hazáig.

Julcsi vacsora nélkül feküdt le a tisztaszobában aludni, mert ugyan éhes volt, és nagypapa főzött is paprikás krumplit, de ő nem akart elfogadni semmit, mert nem akarta elfogadni ezt az életet, ami mostantól vár rá, amit a megkérdezése, beleegyezése nélkül szabtak ki neki. Tiltakozott ellene minden porcikája.

Álmában, a budai hegyekben számháborúzott pesti osztálytársaival. Ő védte a Gyöngyvirág Őrs zászlaját. Olyan jól sikerült elrejtőznie egy kisebb árokban, hogy senki sem talált rá. Csak akkor mászott elő rejtekhelyéről, amikor már sötétedni kezdett. Amikor megtalálta pajtásait, és Klári nénit, mindenki aggódó arccal kérdezgette, hogy hol volt ilyen sokáig, mert már ebéd óta őt kereste az egész osztály. Julcsi szomorúan gondolt arra, hogy a többiek nélküle ebédeltek, és korgó gyomorral felébredt.

Az ébrenlét első pillanataiban jól eső érzések kerítették hatalmukba. Ebben a szobában, ebben az ágyban szokott aludni, amikor nyaranta néhány hetet eltölt nagyszüleinél, ezért most szinte a szájában érezte a nyaralás szabad, vidám, felhőtlen ízét. Gyorsan kiszaladt a fürdőszobába megmosakodni, majd magára kapkodta ruháit.

Csak akkor tudatosult benne, hogy most nem nyaralni jött, amikor a pólójára tűzött fekete gyász-szalagra esett a pillantása. Mintha egy erős markú kéz szorította volna össze hirtelen a szívét. Az elmúlt két hét minden dühét, keserűségét, haragját feledtető fájdalmas hiányérzet nyilallt belé. Az ő apukája, akit a világon mindenkinél jobban szeretett, már nincs többé. Sírás fojtogatta a torkát, lélegezni is alig tudott, mert még a lég is üresnek tűnt. Szoborrá dermedve kapkodott levegő után, miközben a fejében egy kegyetlen hang egyre csak azt szajkózta, hogy „nincs többé”. Később egy másik hang is megszólalt benne, és kétségbeesetten tiltakozott: „nem, az nem lehet!” Egyre jobban felerősödött ez a hang, már szinte sikoltott, átlépve a még éppen elviselhető tartományt.

Sokáig állt így némán, maga elé meredve a kislány. Kétségbeesése, és tiltakozása megbénította.

Aztán egyszer, talán az üresség súlyától, talán a belső hangok küzdelmétől kimerülve, összeroppant; az ágy lábához kucorodva sírni kezdett. Úgy sírt, úgy zokogott, mint még soha, mintha az élete függne tőle. És a könnyek zuhataga, mint egy megáradt folyó, mindent elöntött benne, mindent magával sodort, elragadott, tisztára mosva a lelkét.

Hosszú ideje zokogott már, amikor nagyszülei néztek be a szobába, hogy lássák felébredt-e.

Julcsi nem vette észre őket.

Az öregek csendesen nézték zokogó unokájukat, míg végül nagypapa odasúgta feleségének:

– Gyere, hagyjuk magára! Most siratja el az apját.

2. Rokoni szálak

Majdnem dél volt, amikor Julcsi kiment az udvarra. Már nem sírt. Elapadtak a könnyei és csak a mérhetetlen űr maradt benne. Így üldögélt még sokáig a szőnyegen, de aztán maga sem tudta volna megmondani, hogy hogyan és miért, kitámolygott a szobából.

A nagyszülők háza két kisebb különálló épületből állt. Az egyikben két szoba volt és a fürdő, a másikban pedig a konyha, és még egy kisebb szoba, amelyiknek olyan alacsonyan volt a mennyezete, hogy a nyúlánk leányka könnyedén elérte. Napközben ebben a részben tartózkodtak az öregek, jó időben pedig mindig találtak maguknak valami tennivalót az udvaron és a kertben. A hálószobába csak éjszakára húzódtak be. Itt a két szoba egymásból nyílt, a külsőben aludtak az öregek, a belső szobát pedig nem használták, az volt a tisztaszoba, csak az unokák szoktak ott aludni alkalmanként, mint most Julcsi.

A konyha és a kinti szoba nem volt összenyitva, mindkét helyiség az udvarról nyílt, WC pedig csak a hátsó udvarban volt, régi, pottyantós fajta. Ide indult most Julcsi. Szerette ezt a házat, minden kényelmetlenségével és a mindenütt érezhető „öreg-szaggal” együtt. Egy parányi melegség most is a szívébe lopta magát, ahogy a verőfényes, tavaszi udvaron átkelve benyitott a kiskapun a hátsó udvarra. Ekkor, mint a villám, jobbról valami csaholó, nyálas-szőrös lény ugrott rá, majdnem ledöntve őt a lábáról.

– Buksi! – kiáltott fel örömmel, majd megvakargatta az öreg, bohókás kutya fültövét. – Hogy vagy, Buksikám?

A hangoskodásra nagypapa is előkerült, aki éppen a hátsó udvar végén lévő disznóólból takarította ki a trágyát.

– Szerbusz, kislányom! Öreganyád a konyhába’ van, mingyá kész az ebéd. Mennyé, segíts neki teríteni!

– Csókolom, papa! – köszönt Julcsi is, és érezte, hogy halottnak hitt szívét szeretet járja át.

Hármasban ebédeltek a nagyszülők unokájukkal. Evés közben nem beszélgettek, mert az nem illik. Jól ismerte már a szabályokat: „magyar ember, evés közben nem beszél”– szólt rá régebben többször is nagyapja, ha a lánynak locsogni támadt kedve, és inni is csak evés után volt szabad, mert az étellel kell jóllakni, nem a vízzel. A tányérra mindig annyit kell kiszedni, amennyit meg is eszik, mert ételt kidobni bűn.

Zöldségleves és mákosguba volt ebédre. A mákosguba volt Julcsi egyik kedvence, tudta, hogy nagymamája éppen azért készítette ezt, hogy neki kedveskedjen vele. Hálás volt érte, és már megbánta, hogy az elmúlt napokban annyira haragudott erre a csupa szeretet öregasszonyra. A zöldséglevessel viszont bajban volt egy kicsit, mert nem szerette a zöldségek többségét főve, de szólni nem mert, mert nagyon jól emlékezett még arra az esetre, amikor nagypapája elfenekelte, amiért kotyvaléknak nevezte a tökfőzeléket. Még most is szégyellte magát a szerencsétlen eset miatt.

Az öregember még abban a korban nőtt föl, és élte le élete nagy részét, amikor minden egyes falatért hálás lehetett az ember, és megtanulta megbecsülni az ételt, mert örülhetett, ha egyáltalán jutott a tányérjára valami, nem volt lehetősége válogatni, és bizony abban az időben az emberek egymás kétkezi munkáját is sokkal jobban megbecsülték még. Éppen emiatt kapott ki Julcsi. Nagyapja a szemére vetette, hogy nem becsüli nagymamája munkáját, aki bizony megdolgozott azzal a tökkel, mire főzelékként a kislány tányérjára került.

Ez jutott eszébe most is. Nagyszülei maguk vetik el a zöldségmagot a saját kezükkel fölszántott földbe. Gondozzák, kapálják, öntözik, egyelik, gyomlálják a veteményt, majd maguk gyűjtik be, szedik le, ássák ki a zöldséget, aztán nagymama megtisztítja, feldarabolja, és levest főz belőle. Mennyi munka és törődés van egy ilyen zöldséglevesben! A levessel együtt, ezt a munkát és törődést is feltálalják neki. Julcsi ismét elszégyellte magát, alaposan megmerítette a merőkanalat, és jóízűen, az utolsó falatig megette az ételt.

Ebéd után segített nagyanyjának elmosogatni, közben, legalább századszor figyelte meg, hogy nagyapja, mielőtt a szájához emelné borospoharát, egy kortyintásnyit mindig kiloccsant az italból a földre, köszönetképpen, és tisztelete jeléül, mert minden falat étel, minden korty ital a jó anyaföld termése. Ez amolyan hálaadás volt a részéről.

– Juliskám, eriggy át Bözsi nénédhő, kérdezd meg tülle, hogy ideadja-e a kotlósát, mer’ vóna alá tojásom!

Julcsi megint mordult egyet magában, amiért Juliskának szólította a nagyanyja, olyan parasztosnak érezte ezt a nevet, de most nem volt kedve vitatkozni emiatt, inkább elindult a nagynénjéhez.

Bözsi nénje nem az egyetlen nagynéni volt a családban, mert akkora volt itt a rokonság, hogy bőven jutott volna belőle másik háromnak is. Julcsi édesanyjának öt testvére volt; Jóska bátyja volt a legidősebb a testvérek közül, őt követte (születési sorrendben) Bözsi nénje, majd Ferkó bátyja, végül az ikrek: Sári nénje és Annus nénje, Juliska (Julcsi anyukája) volt a legfiatalabb közülük.

Ahogy Julcsi gondolatban végigszaladt anyukája testvérein, eszébe jutott, hogy az apukájának rajtuk kívül nem volt senkije. Ő árvaházban nőtt föl, nem ismerte a szüleit, nem voltak testvérei; felesége családja jelentette számára is a családot.

A kislányt most megérintette egy pillanatra az a gondolat, hogy most már ő is félig árva, és ettől ismét könny szökött a szemébe.

Bözsi nénjéék nagyon közel laktak nagymamáékhoz, az udvarról is át lehetett látni hozzájuk, de Sári nénjéék még náluk is közelebb voltak, mert éppen egy házzal előrébb laktak; szomszédok voltak a nővérével.

Julcsinak tehát nem kellett messzire mennie. Ahogy odaért, a kapuban összefutott a biciklijére felszállni készülő Virág sógorral. Ő volt Bözsi nénje férje: Virág Lajos. A családba házasodott férfiakat mind sógornak hívták, a nőket pedig ángyinak. Julcsi nagyon viccesnek találta ezeket a titulusokat, de mivel mindenki ezeket használta, mostanra már ő is megszokta. Sári nénje férje volt Rácz Benjámin, őt Rácz sógornak szólították, Annus nénje férjét, Tóbi Sándort pedig Tóbi sógornak. Jóska bátyja felesége Maris ángyi volt, Ferkó bátyja felesége pedig Éva ángyi. A legfurcsább viszont az volt Julcsinak, hogy az ő apukáját Magyar sógornak hívta mindenki.

– Hát megjötté? – szakította félbe a kislány merengését Virág sógor. – Hogy fog neked örűni Bözsi nénéd! Mennyé csak be, itt van Eszti nénéd is a kis Jancsival.

– Csókolom. A mama küldött…

– Jól van. Mennyé csak! Én meg a Ferkó bátyádékhó indulok – mondta biciklije nyergébe pattanva, és elgurult.

– Csókolom! – köszönt utána Julcsi, majd elindult befelé az udvaron.

Az ajtó nyitva volt, kihallatszott bentről az asszonyok beszélgetése. Eszti volt Julcsi legidősebb unokatestvére, öt éve ment férjhez, és az ő kisfia volt Jancsi, aki kifelé szaladtában majd ledöntötte a lábáról a házba igyekvő kislányt. Amikor beleütközött Julcsiba, megszeppenten sarkon fordult, és visszaszaladt az anyjához. Julcsi belépett mögötte a konyhába.

– Csókolom! – köszönt nagynénjének, majd Esztit is üdvözölte.

– Szia, Julikám! De örülök neked! – mondta Bözsi nénje, és ugyanazzal a lendülettel a kislány nyakába borult, és zokogni kezdett. Ezek persze nem a viszontlátás örömkönnyei voltak, Julcsi tudta, hogy Bözsi nénje az apukája miatt sír, és kis híja volt, hogy ő is elsírja magát. A temetés napján is így viselkedett vele az összes nagynénje, de akkor ő még nem értette, hogy ezzel az együtt-sírással akarnak osztozni a gyászában, ő akkor még nem tudott sírni, nem is érzett mást csak haragot, és nénjeire is haragudott, talán pont azért, mert ők olyan könnyen sírtak…

Eszter szakította félbe a jelenetet:

– Ugyan, anyu! Hagyd már! Szia, Julcsi! Nincs kedved kijönni velünk a Páli kertbe[2] ibolyát szedni? Már nem bírok Jancsikával, annyira mehetnékje van.

– Nem, inkább nem. Azért jöttem, mert a mami kérdezteti, hogy Bözsi nénje kölcsön adja-e neki a kotlóst?

– Persze, odaadom, neköm most úgysincs alá tojásom, ez meg szép nagy madár, aláfér 21 is[3]. Gyere, megfogom, aztán mingyá el is vihetöd.

Ettől a gondolattól megszeppent egy kicsit Julcsi, mert városi lány lévén, eddig nem sok dolga volt tyúkokkal, de azért követte nagynénjét az udvaron keresztül a tyúkólig, persze Jancsikával a sarkában. Julcsi még jóformán körül se nézett, Bözsi nénje már hozta is a kotlóst, és belenyomta a riadt kislány kezébe:

– Aztán vigyázz, nehogy elszaladjon az úton! – mondta nevetve, és megsimogatta előbb Julcsi, majd a kotlós fejét is.

Jancsika folyamatos „pipi”-zése, és a tyúk kárálása közepette indult el a kislány a kapu felé, attól reszketve, hogy vagy belévágja hegyes csőrét ez a jószág, vagy kiugrik a kezéből. Izgalmában köszönni is elfelejtett nagynénjének, aki mosolyogva csukta be utána a kaput. Julcsi kicsit merev lábakkal lépkedett, fél szemét folyton a kezében mocorgó madáron tartva.

– Hova, hova azzal a lábasjószággal, kisasszonyka? – szólalt meg váratlanul valaki Julcsi feje fölül. A Rácz Pityu volt az, Sári nénje nagyobbik fia, aki eddig a kerítésük tetején üldögélt, szemmel tartva az eseményeket.

Julcsi annyira megijedt a hirtelen felcsendülő hangtól, hogy elejtette a kotlóst, aki méltatlankodva pottyant a földre, megrázta magát, és úgy nekiiramodott, mintha meg se akarna állni, legalábbis Afrikáig. Ettől aztán még jobban megijedt Julcsi, és ijedtében – zavarában, az ellenkező irányba szaladt, mintha ő meg éppen Alaszkát vette volna célba.

Pityu mentette meg a veszni látszó helyzetet, és gyorsan a tyúk nyomába eredt.

Julcsi halálra-váltan vágtázott be nagyszülei udvarára, nem szólt semmit elképedt mamájának, hanem kétségbeesetten rohant a tisztaszobába, ahol leroskadt a szőnyegre, és mint néhány órával korábban; újra sírva fakadt. Most azonban hamar összeszedte magát, és még pityogott ugyan egy kicsit, de gyorsan nekilátott összecsomagolni a cuccait, vissza, a félig még ki sem pakolt bőröndbe. Elhatározta ugyanis, hogy nem marad itt tovább, visszamegy Budapestre. Nem való őneki ez a világ, nem illik ő ide, sose tudná megszokni. Ezzel a kotlóssal is milyen ügyetlen volt, csak bajt csinált, ki tudja hová szaladt, megkerül-e még? Lehet, hogy még ki is kap miatta. A nagypapájának hamar eljár a keze ilyen ügyekben. „Hát nem!” – gondolta magában – „Elmegyek innen, és ha anyu itt akar élni, hát éljen! De nélkülem! Én is fel tudok nőni egy pesti árvaházban úgy, mint apu.” Amikor idáig jutott a gondolkodásban, ismét elsírta magát.

– Hát te meg mit rísz, kis bolond? – jött be nevetve a nagypapa, de erre Julcsi még jobban rázendített, majd hüppögve, nagy nehezen csak annyit tudott kibökni, hogy:

– Elvesztettem a kotlóst!

– Ej! Ezér’ így ríni! Hát nem a világ a’! Meg ahogy eveszött, úgy meg is lött.

Erre a hírre egy kicsit Julcsi is felderült: – Hát megvan? – kérdezte bátortalan mosollyal a szája sarkában.

– Meg a’! – mondta nagyapja – Meghozta a Pista. Mondta, hogy ű ijesztett rád, azér’ engedted eszalanni a jószágot.

Nagypapa most szemöldökét összeráncolva nézett unokájára:

– Aztán hova készűsz azza’ a nagy pakka’?

– Haza.

– Akkó’ nem kő messzire mönnöd, mer’ neköd má’ itt a haza.

– Papa, én nem tudok itt maradni. Nem vagyok idevaló. Nem ismerem itt az embereket, nem ismerek itt senkit.

– Badarság! A családod itt van, azt ismeröd. A többit meg maj’ megtanulod.

Nagypapa ezzel lezártnak tekintette a beszélgetést, és magára hagyta unokáját, kavargó gondolataival.

Julcsi az ágy szélén ülve töprengett, hogy most mi tévő is legyen, amikor nagymamája jött be a szobába. Szótlanul melléült, és megfogta a kezét.

Így üldögéltek egy darabig, végül nagymama törte meg a csendet:

– Nem tuttam, hogy fész a tyúktú’, akkó’ nem kűdtelek vóna érte.

– Nem félek! – felelt dacosan Julcsi.

– Idefigyelj, kislányom! Féni nem szégyön, azt csak az embörök gondujják, de hazunni má’ bűn.

Erre Julcsi megint elsírta magát, nagymamája pedig csitítóan átölelte.

– Látod, sírni se szégyön. Annak rossz, aki má’ sírni se tud, mer’ annak má’ nincs szíve, az má’ nem szeret senkit, és űtet se szereti senki.

A nagymama Julcsi fejét simogatva folytatta:

– Hallod-e mit burukkónak odakinn a vadgalambok?

– Mit? – kérdezte könnyes szemmel a kislány.

– Azt mondják: „Megölték szegénykét, megölték szegénykét!” A Jézuskát siratják még máma is, pedig az má’ nagyon régen meghaat. Te is siratod maj’ apukádat, mindég. Ha szíved lösz, akkor siratod amég ész. De ha van szíved, akkó’ abba más is belefér, nem csak az, aki má’ meghaat.

Julcsi ezen a hétvégén szinte az egész rokonsággal találkozott, mert szokás volt a családban, hogy legalább hétvégén egyszer meglátogatták szüleiket a kislány nagynénjei, nagybátyjai.

A nagymamájával folytatott beszélgetés után már nem akart azonnal visszamenni Budapestre, azt gondolta, hogy mégis kipróbálja, hogy milyen is falun élni.

Örömmel fogadta számtalan unokatestvérét, akik rengeteget meséltek neki az iskoláról, a diákokról és a tanárokról. Leginkább Ács Tibi beszámolója érdekelte, mert mint kiderült, vele osztálytársak lesznek.

Tibi, Feri bátyja és Éva ángyi kisebbik fia volt, és éppen egyidős Julcsival. Elmondta, hogy most már pont húszan lesznek az osztályban, föl is sorolta az összes gyerek nevét, amiből persze Julcsi egyet se tudott megjegyezni így első hallásra. Tibi még az órarendjét is elhozta neki, hogy le tudja másolni. A kislány nagyon hálás volt a figyelmességért, és itta testvére minden szavát.

Két nagy újság derült ki még a hétvége során; az egyik az volt, hogy Eszti megint babát vár, októberre. A másik újság pedig az volt, hogy a nyáron megnősül Jóska bátyja és Maris ángyi fia, a fiatal Ács Jóska. A Sánta Piroskát veszi feleségül, akivel már az ősszel eljegyezték egymást. Az eljegyzésen Julcsiék is itt voltak, és a kislánynak nagyon szimpatikus volt Piri.

A szerető család nyüzsgésében búcsúztatta Julcsi a hétvégét, és izgatottan nézett a hétfő elébe, amikor meg kell ismerkednie új iskolájával, új osztályával, új tanáraival.

3. A 6. a osztály

Julcsi nagyon korán ébredt hétfő reggel, úgy érezte, hogy talán még tíz percet se aludt összesen, annyira izgatott volt. Nagymama bőséges reggelijét is nehezen tudta legyömöszölni a torkán, mert gombóc állta el a falat útját; a feszült izgalom gombóca.

Az iskolába is korán érkezett, még majdnem negyed órát kellett várnia Tibire, akivel megbeszélték, hogy az iskola előtt találkoznak.

Elszorult szívvel lépett be Julcsi az új osztályába, a 6. a-ba.

Tibi az ablakfelőli padsor utolsó padjához ment, ott volt a helye. Két padsor volt összesen, 5-5 paddal, mindegyik pad mögött két székkel. A legtöbb széken már ült valaki. Tibi azt mondta Julcsinak, hogy az ajtófelőli padsor első padjában van egy üres hely, üljön le oda, aztán többet nem is foglalkozott vele, mintha zavarta volna, hogy neki kell pesztrálnia a kislányt.